ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/337/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Арсірій Р.О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  04 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі: 
головуючого судді                                        Кучми А.Ю., 
суддів                                                            Аліменка В.О., Безименної Н.В.
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року (м. Київ, дата складання повного тексту не зазначається) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції у Київській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Національної поліції України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-

В С Т А Н О В И Л А :
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить: 
-          визнати дії ГУ Національної поліції у Київській області щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу грошової компенсації за невикористані 136 днів оплачуваних відпусток за 2015-2018 роки, та щодо відмови у нарахуванні та виплаті позивачу середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку протиправними;
-          стягнути з ГУ Національної поліції у Київській області на користь позивача кошти у сумі 60  472,40 грн за невикористані ним у 2015-2018 роках оплачувані відпустки;
-          стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь позивача середній заробіток за весь час затримки виплати грошової компенсації за невикористані 136 днів оплачуваних відпусток за 2015-2018 роки, з 16 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку, виходячи із середньомісячного заробітку;
-          витребувати у відповідача розрахунок суми грошової компенсації, яка підлягає виплаті за невикористані позивачем у 2015-2018 роках відпустки в кількості 136 днів, та розрахунок середнього заробітку за весь період затримки розрахунку за невикористані останнім оплачувані відпустки за 2015-2018 роки, з 16.12.2019 року по час винесення рішення суду. 
Позовні вимоги обґрунтовано тим, що відповідачем протиправно не проведено виплату позивачу компенсації за відпустки за час проходження служби в поліції з 07.11.2015 по 16.12.2019 та, як наслідок, не здійснення всіх виплат, що повинні бути виплачені у день звільнення. Позивач зазначає, у зв`язку з відсутністю правового врегулювання нормами Закону України «Про Національну поліцію» та постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року №988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції», які є спеціальними щодо спірних правовідносин, при вирішенні питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки застосовується Кодекс законів про працю України і Закону України «Про відпустки». Отже, у випадку звільнення поліцейського з органів Національної поліції України виплачується компенсація за всі невикористані дні оплачуваної відпустки.
Відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому заперечує проти позовних вимог та зазначає, що у січні 2020 року Головним управлінням Національної поліції в Київській області позивачу було здійснено нарахування та виплата грошової компенсації за невикористану відпустку в році звільнення. Крім того, відповідач зазначає, що грошова компенсація нараховується та виплачується лише за невикористану в році звільнення відпустку, тоді як для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки служби, що передують року звільнення, законних підстав немає. Відповідач вважає твердження позивача стосовно того, що зазначені спірні правовідносини не врегульовані положеннями спеціального законодавства безпідставними. Відповідач просить залишити без розгляду вимоги позивача в частині стягнення з ГУ Національної поліції у Київській області середнього заробітку за час затримки виплати останньому грошової компенсації за невикористані 136 днів оплачуваних відпусток за 2015-2018 роки, з 16 грудня 2019 року по день фактичного розрахунку, виходячи з його середньомісячного розрахунку, з огляду на пропуск позивачем строку звернення із позовом до суду в цій частині.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо невиплати позивачу грошової компенсації за 136 календарних дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки. Зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити позивачу грошову компенсацію за 136 календарних дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Відповідач не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій просить зазначене рішення скасувати та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. При цьому вказує на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи. Зазначає, що при звільненні позивача зі служби в поліції, Головне управління Національної поліції в Київській області діяло виключно в межах та в спосіб, визначений чинним законодавством
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - без змін.
Згідно ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 07 листопада 2015 року позивача призначено до Васильківського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Київській області.
Наказом ГУ Національної поліції у Київській області від 13 грудня 2019 року №676 о/с позивача звільнено з посади начальника сектору превенції Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції у Київській області відповідно до пункту восьмого частини 1 статті 77 ЗУ «Про Національну поліцію» із виплатою компенсації за 41 день невикористаної відпустки у році звільнення, за 2019 рік.
Позивач звернувся із запитом до відповідача щодо надання інформації про невикористані відпустки в період часу проходження служби останнім у Національній поліції з 07.11.2015 року по 16.12.2019 року.
Відповідно довідки ГУНП в Київській області № Г-920 від 05.10.2020 року тривалість невикористаних щорічних чергових оплачуваних відпусток позивача становить:
-          за 2015 рік - 4 доби (за період роботи з 07.11.2015 по 31.12.2015), (основна 30 календарних днів та додатково 12 днів за вислугу років);
-          за 2016 рік - 43 доби (основна 30 календарних днів та додатково 13 днів за вислугу років);
-          за 2017 рік - 44 доби (основна 30 календарних днів та додатково 14 днів за вислугу років);
-          за 2018 рік - 45 діб (основна 30 календарних днів та додатково 15 днів за вислугу років);
-          за 2019 рік - 41 добу (за період роботи з 01.01.2019 по 16.12.2019), (основна 30 календарних днів та додатково 15 днів за вислугу років).
Після звільнення зі служби з Національної поліції, позивач отримав компенсацію за 41 день невикористаної відпустки за 2019 рік, загальна кількість невикористаних відпусток складає 136 діб.
Вважаючи, що відповідач протиправно не виплатив позивачу суму грошової компенсації за невикористані дні відпустки за усі роки служби в поліції, позивач звернувся до суду з даним позовом.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.
Закон України «Про відпустки» (далі - Закон №504/96-ВР)  установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи.
Згідно зі  статтею 4 Закону №504/96-ВР установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток.
У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (частина перша  статті 24 Закону №504/96-ВР).
Аналогічні положення містяться в частині першій статті 83 КЗпП України.
Закон України «Про національну поліцію» (далі - Закон №580-VIII) визначає правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України.
Відповідно до частин першої та третьої статті 59 Закону №580-VIII служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік і форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України.
Проходження служби в поліції регулюється цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (стаття 60 Закону №580-VIII).
Згідно з частинами першою та другою статті 92 Закону №580-VIII поліцейським надаються щорічні чергові оплачувані відпустки в порядку та тривалістю, визначених цим Законом. Поліцейському надаються також додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Частинами першою, другою, третьою і четвертою статті 93 Закону №580-VIII передбачено, що тривалість відпусток поліцейського обчислюється подобово. Святкові та неробочі дні до тривалості відпусток не включаються. Тривалість щорічної основної оплачуваної відпустки поліцейського становить тридцять календарних днів, якщо законом не визначено більшої тривалості відпустки. За кожний повний календарний рік служби в поліції після досягнення п`ятирічного стажу служби поліцейському надається один календарний день додаткової оплачуваної відпустки, але не більш як п`ятнадцять календарних днів. Тривалість чергової відпустки у році вступу на службу в поліції обчислюється пропорційно з дня вступу до кінця року з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожен повний місяць служби.
Відповідно до частин восьмої, дев`ятої, десятої та одинадцятої статті 93 Закону №580-VIII поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Продовження відпустки здійснюється керівником, який надав її, на підставі відповідного документа, засвідченого у визначеному законом чи іншим нормативно-правовим актом порядку. Поліцейським у рік звільнення за власним бажанням, за віком, через хворобу чи скорочення штату в році звільнення, за їх бажанням, надається чергова відпустка, тривалість якої обчислюється пропорційно з розрахунку однієї дванадцятої частини відпустки за кожний повний місяць служби в році звільнення. При звільненні поліцейського проводиться відрахування з грошового забезпечення надмірно нарахованої частини чергової відпустки за час невідпрацьованої частини календарного року. За невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до закону. Відкликання поліцейського із чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Частинами першою та другою статті 94 Закону №580-VIII обумовлено, що поліцейські отримують грошове забезпечення, розмір якого визначається залежно від посади, спеціального звання, строку служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наявності наукового ступеня або вченого звання. Порядок виплати грошового забезпечення визначає Міністр внутрішніх справ України.
Положення Порядку №260 визначають критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та курсантам вищих навчальних закладів МВС із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ВНЗ МВС із специфічними умовами навчання).
Пунктом 3 розділу І Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення поліцейських визначається залежно від посади, спеціального звання, стажу служби в поліції, інтенсивності та умов служби, кваліфікації, наукового ступеня або вченого звання. До складу грошового забезпечення входять: 1) посадовий оклад; 2) оклад за спеціальним званням; 3) щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, які мають постійний характер); 4) премії; 5) одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Згідно з абзацами сьомим і восьмим пункту 8 розділу ІІІ Порядку №260 за невикористану в році звільнення відпустку поліцейським, які звільняються з поліції, виплачується грошова компенсація відповідно до чинного законодавства. Виплата грошової компенсації за невикористану в році звільнення відпустку проводиться, виходячи з розміру місячного грошового забезпечення, право на отримання якого поліцейський має відповідно до чинного законодавства на день звільнення із служби. При цьому одноденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення розміру грошового забезпечення на 30 календарних днів. Кількість днів для виплати грошової компенсації за невикористану відпустку вказується в наказі про звільнення.
В постанові Верховного Суду у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду від 19 січня 2021 року у справі № 160/10875/19, яка відступила від попередніх висновків Верховного Суду щодо стягнення компенсації за невикористані дні відпусток працівниками МВС, Верховний Суд зазначив, що право працюючої особи на відпочинок у формі відпустки закріплено Конституцією України. Особу не може бути позбавлено такого права. Види відпусток, які можуть надаватися поліцейським, визначені у статті 92 Закону №580-VIII. Її аналіз дозволяє зробити висновок, що поліцейським можуть бути надані такі відпустки: щорічні чергові оплачувані відпустки, додаткові відпустки у зв`язку з навчанням, творчі відпустки, соціальні відпустки, відпустки без збереження заробітної плати (грошового забезпечення) та інші види відпусток відповідно до законодавства про відпустки.
Правило про надання відпустки до кінця календарного року не є виключним, про що свідчать положення частин восьмої, одинадцятої  статті 93 Закону №580-VIII, а саме: до яких поліцейським, які захворіли під час чергової відпустки, після одужання відпустка продовжується на кількість невикористаних днів. Відкликання поліцейського з чергової відпустки, як правило, забороняється. У разі крайньої необхідності відкликання з чергової відпустки може бути дозволено керівнику територіального органу поліції. За бажанням поліцейського невикористана частина відпустки може бути приєднана до чергової відпустки на наступний рік.
Аналізуючи наведені норми законодавства, Верховний Суд дійшов висновку, що законом не виключаються випадки, коли поліцейським відпустка не буде використана протягом календарного року. Не передбачено позбавлення поліцейського права на відпустку, яке він уже отримав в попередньому календарному році. Водночас надано право працівнику використати право на відпустку за попередній рік одночасно з черговою відпусткою наступного року.
Таким чином, у наступному календарному році, в тому числі і за умови, що він є роком звільнення, поліцейський має гарантоване право на чергову відпустку за поточний календарний рік та на відпустки (основні і додаткові), що не були використані в попередніх роках, що виражається в праві на отримання грошової компенсації за весь час невикористаної оплачуваної відпустки, незалежно від часу набуття права на таку відпустку, оскільки відпустки за попередні роки також є невикористаними в році звільнення та не можуть бути залишені без розрахунку з поліцейським, адже це суперечить суті та гарантіям як трудового, так і спеціального законодавства в частині реалізації права на відпочинок.
Рішенням Конституційного Суду України від 07 травня 2002 року №8-рп/2002  в справі за конституційним поданням Президента України щодо офіційного тлумачення положень частин другої, третьої статті 124 Конституції України (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) зазначено, що при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних із спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, установивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми, у яких визначені основні трудові права працівників - КЗпП України.
З огляду на відсутність правового врегулювання цього питання положеннями Закону №580-VIII і Порядку №260 питання компенсації невикористаної частини відпустки поліцейському за минулі роки, Верховний Суд у справі № 160/10875/19 визначив, що при вирішенні вказаного спору підлягають застосуванню приписи КЗпП України і Закону №504/96-ВР.
Так, відповідно до частини першої статті 24 Закону №504/96-ВР і частини першої статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи.
Отже, у випадку звільнення поліцейських з органів Національної поліції України їм виплачується компенсація за всі невикористані ними дні, як основної, так і додаткової відпустки.
Як вбачається з матеріалів справи та було вірно встановлено судом першої інстанції, відповідно довідки ГУНП в Київській області № Г-920 від 05.10.2020 року тривалість невикористаних щорічних чергових оплачуваних відпусток позивача становить:
-          за 2015 рік - 4 доби (за період роботи з 07.11.2015 по 31.12.2015), (основна 30 календарних днів та додатково 12 днів за вислугу років);
-          за 2016 рік - 43 доби (основна 30 календарних днів та додатково 13 днів за вислугу років);
-          за 2017 рік - 44 доби (основна 30 календарних днів та додатково 14 днів за вислугу років);
-          за 2018 рік - 45 діб (основна 30 календарних днів та додатково 15 днів за вислугу років);
-          за 2019 рік - 41 добу (за період роботи з 01.01.2019 по 16.12.2019), (основна 30 календарних днів та додатково 15 днів за вислугу років).
Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо невиплати грошової компенсації за невикористані дні щорічної відпустки за 2015-2018 роки та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за 136 календарних дні невикористаної оплачуваної відпустки за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
За таких обставин, з`ясувавши та перевіривши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення, враховуючи основні засади адміністративного судочинства, вимоги законодавства України  та судову практику, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржувалось позивачем в частині відмови в задоволенні позовних вимог, в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.
Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .
Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, ухваленим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування не має.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 251, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, колегія суддів -
П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції у Київській області - залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 26 травня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена в порядку та строки, встановлені ст.ст.  328,  329 КАС України.
Повний текст постанови виготовлено 04.02.2022.

Головуючий суддя:                                                                                        А.Ю. Кучма 

                                                                                                                          В.О. Аліменко

                                                                                                              Н.В. Безименна