КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

 

 Єдиний унікальний номер справи № 758/1995/15                                   Головуючий у суді першої інстанції - Шаховніна М.О.
Номер провадження № 22-ц/824/1883/2022                                         Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.
 
ПОСТАНОВА
   ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
09 лютого 2022 року                                                                     м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді:        Яворського М.А.,
суддів:                              Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря  - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , на заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2015 року ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, який мотивував тим, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений кредитний договір № 37-08И/11, відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредитні кошти у сумі 71 600 доларів США, з процентною ставкою 12% річних, а останній зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов`язання згідно Договору у повному обсязі.
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між сторонами 14 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності та між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договори поруки від 14 серпня 2008 року.
Банк вказував, що у зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 своїх зобов`язань за кредитним договором рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2012 року стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 635 881,93 грн. 
Посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за договором та рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2012 року не виконала, у зв`язку з чим заборгованість станом на 01 грудня 2014 року за кредитним договором від 14 серпня 2008 року становить 2 821 081,65 грн., ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» просили у рахунок погашення заборгованості ОСОБА_3 за кредитним договором звернути стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить на праві приватної власності ОСОБА_3 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, стягнути судові витрати.
Протокольною ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року було замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на ОСОБА_1 .
Заочним рішенням Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року позовні вимоги ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» задоволено.
У рахунок погашення заборгованості ОСОБА_1   за кредитним договором № 37-08-И/11 від 14 серпня 2008 року у розмірі 2 821 081, 65 грн. звернуто стягнення на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , загальною площею 28,50 кв.м., житловою площею - 17,60 кв.м., що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 шляхом визнання права власності на зазначене майно за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за ціною, визначеною на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності на момент проведення державної реєстрації права власності на зазначене майно, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» судовий збір у розмірі 243,60 грн.
В подальшому, угрудні 2020 рокуОСОБА_1 , в особі свого представника адвоката Ножовнік О.І. звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення, яку мотивувала тим, що вона про дату та час судового засідання - 03 березня 2016 року  повідомлена не була, про наявність справи за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до неї про звернення стягнення на предмет іпотеки їй також не було відомо, банком пропущено строк позовної давності для звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки, а позовні вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права продажу предмета іпотеки від свого імені будь-якій особі шляхом укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки в порядку, передбаченому договором та ст. 38 Закону України «Про іпотеку» є неналежним способом захисту, оскільки сторони передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя як спосіб позасудового врегулювання.
Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 20 жовтня 2021 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення  Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року залишено без задоволення.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, у якій наголошує на тому, що в оскаржуваному заочному рішення в самому тексті вказано, що «Ухвалою Подільського районного суду м. Києва, не виходячи до нарадчої кімнати, було замінено неналежного відповідача ОСОБА_3 на належного ОСОБА_1 ».
Апелянт вказує, що з оскаржуваного рішення вбачається, що в день заміни відповідача на належного було постановлено заочне рішення. Таким чином, суд навіть не намагався повідомити ОСОБА_1 про розгляд даної справи, залучення її до такої справи в якості відповідача чи надіслати їй рішення суду, що і стало причиною по якій ОСОБА_1 не з`явилась до суду, так як вона й не знала і не могла знати про розгляд даної справи через порушенням вимог чинної на той час редакції ЦПК України й відповідно не отримувала ухвалу про відкриття провадження у справі, копію позовної заяви та не могла повідомити суд про поважність причин неявки у судове засідання, подати свої пояснення чи заперечення.
Вважає протиправним посилання суду, як на підставу для відмови у перегляді заочного рішення, на статті ЦПК України, які не діяли на момент розгляду справи. 
Вказує, що судом було порушено право на захист, надання заяв, клопотань, заперечень та участь в судовому засіданні, оскільки з копії договору купівлі - продажу квартири від 11 березня 2011 року (а.с.191, 97) суду було відомо про місце реєстрації та проживання ОСОБА_1 та  враховуючи те, що вона є громадянкою Російської Федерації, суд повинен був надіслати копію позовної заяви, додатки до неї та ухвалу належним чином. Дані дії не були виконані судом й таким чином, було порушено її право на подання заяв, клопотань, доказів, заперечень та на участь у судовому процесу, що передбачає перегляд заочного рішення.
Крім того, у заочному рішенні суд зазначає, що листом від 19 лютого 2011 року приватний нотаріус КМНО Змисловська Т.В. повідомила банк, що 19 лютого 2011 року на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року та заяви ОСОБА_3 було знято заборону відчуження нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек (а.с.85-87). Таким чином, позивач був обізнаний про існування зміни власника іпотечного майна, порушення свого права, але не звертався до суду за захистом свого права у встановлений законом строк позовної давності.
При цьому суд не звернув уваги на порушення строку позовної давності в частині права звернення до суду з моменту порушення договору кредиту на який посилається позивач. Враховуючи те, що ОСОБА_3 порушила договір кредиту у січні 2011 року. 
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України), а відповідач була позбавлена такого права через неповідомлення її про розгляд справи.
Представник апелянта вважає, що вирішуючи спір, суд першої інстанції не врахував умови укладеного сторонами іпотечного договору та дійшов помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення позову банку і звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб, обраний банком, проте не передбачений договором.
Звертає увагу й на те, що на момент укладення договору купівлі-продажу на квартиру між покупцем ОСОБА_1 та продавцем ОСОБА_3 11 березня 2011 року, спірна квартира не була в іпотеці, на ній не було ніяких обтяжень, що не заперечував позивач у суді першої інстанції. Таким чином не підлягає застосуванню Закон України «Про іпотеку» відносно ОСОБА_1 та суд не мав правових підстав застосовувати дану норму права як підставу зміни відповідача у справі.
На підставі вищевикладеного представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить скасувати заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки.
При апеляційному розгляді справи представник  ОСОБА_1 - ОСОБА_2   підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі, та просила її задовольнити. 
Представник позивача у справі ПАТ «Фінанси та кредит» Плачинда К.О. заперечував щодо доводів, викладених в апеляційній скарзі, та просив залишити її без задоволення.  
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вислухавши доводи представників позивача та відповідача, дослідивши обставини справи, перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного судового рішення в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про  наявність  підстав для її  часткового задоволення, виходячи з наступного.
Так, суд першої інстанції при розгляді вказаної справи встановив, що 14 серпня 2008 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 був укладений договір № 37-08-И/11 (а.с.7-12), відповідно до умов якого позивач надав позичальнику кредитні кошти у сумі 71600 доларів США, з процентною ставкою 12% річних, а останній зобов`язався повернути наданий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, виконати всі зобов`язання згідно Договору у повному обсязі (а.с.7-16 т.1)
В якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між позивачем та ОСОБА_3 14 серпня 2008 року був укладений іпотечний договір на квартиру АДРЕСА_1 , яка належала ОСОБА_3 на праві власності та між банком та ОСОБА_4 , ОСОБА_5 було укладено договори поруки від 14 серпня 2008 року (а.с.17-22).
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_3 взятих на себе зобов`язань за кредитним договором, рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 28 травня 2012 року у цивільній справі №217/1582/12 стягнуто солідарно з ОСОБА_3 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором у розмірі 635 881 грн. 93 коп. ( а.с.23).
Позивач обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилається на ту обставину, що квартира АДРЕСА_1 була продана, як предмет іпотеки без згоди позивача як іпотекодержателя.
Також із матеріалів справи вбачається, що рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року було визнано недійсним Кредитний договір № 37-08-И/11 від 14 серпня  2008 року, укладений між АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та ОСОБА_3 , визнано недійсним Іпотечний договір від 14 серпня  2008 року, визнано недійсними договори поруки № 37-08-П1 та № 37-08-П2 від 14 серпня  2008 року, зобов`язано приватного нотаріуса КМНО Скляр О.Л. виключити з реєстру іпотек та заборон відчуження запис про іпотеки та заборону відчуження нерухомого майна на предмет іпотеки ( а.с.72-77).
Листом від 19 лютого 2011 року приватний нотаріус КМНО Змисловська Т.В. повідомила банк, що 19 лютого 2011 року на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року та заяви ОСОБА_3 було знято заборону відчуження нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек (а.с.85-87).
11 березня  2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , про що 28 березня  2011 року було здійснено відповідний запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с.191, 97).
Разом із тим, рішенням Апеляційного суду Київської області від 14 червня 2011 року рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 30 червня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», треті особи - ОСОБА_5 , ОСОБА_4 , Приватний нотаріус КМНО Скляр О.Л., ТОВ «Юридично-фінансова компанія «Статус» в особі директора Кором М.Г. про визнання кредитного договору та договору іпотеки недійсним, відшкодування збитків і моральної шкоди відмовлено ( а.с.78-80).
Вирішуючи  поданий банком позов у вказаній справі та задовольняючи його суд першої інстанції мотивував свій висновок тим, що укладаючи правочин із ОСОБА_3 щодо іпотечного майна до відповідача ОСОБА_1 перейшло право власності на предмет іпотеки, що відповідно положень   ст. 23 Закону України «Про іпотеку», свідчить про те, що дана іпотека є дійсною для ОСОБА_1 і тому остання набула статусу іпотекодавця і має усі його права та несе всі його обов`язки за іпотечним договором, укладеним 14 серпня 2008 року між ОСОБА_3 та позивачем. Також суд зазначив, що ОСОБА_3 взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконала, у останньої утворилася заборгованість за кредитним договором у розмірі 2 821 081 грн. 65 коп., тому позов  ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру АДРЕСА_1 , що належить іпотекодавцю ОСОБА_1 шляхом визнання права власності  суд визнав доведеним та обґрунтованим. 
Однак повністю погодитися із даним висновком суду колегія суддів не може виходячи з наступного.
Згідно вимог ст. 263 ЦПК Українисудове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Однак зазначеним вимогам закону рішення суду  не повністю відповідає.
Так, зобов`язання виникають із підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема договорів.
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України).
Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України).
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України).
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Частиною першою статті 35 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.
З огляду на зміст частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.
Отже, законодавцем визначений як спосіб позасудового врегулювання зобов`язань іпотекодавця перед іпотекодержателем передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону України «Про іпотеку», на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідного застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору.
Аналогічні висновки сформульовані Верховним Судом у постановах від 23 вересня 2020 року у справі № 200/18401/18, від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18091/18 від 02 вересня 2020 року у справі № 755/18777/18,  від 20 жовтня 2020 року у справі № 520/13399/14-ц.
Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.
Вказана правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 02 квітня 2020 року у справі № 154/2822/15-ц (провадження № 61-47767св18).
Так, укладаючи 14 серпня 2008 року іпотечний договір, позивач ВАТ «Фінанси та кредит»  як іпотекодержатель та  ОСОБА_3 як іпотекодавець   погодили умови та порядок задоволення вимог іпотекодержателя в разі не виконання іпотекодавцем взятих на себе зобов`язань за кредитним договором. 
Зокрема в п. 11 Іпотечного договору зазначено, що за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на Предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя : за рішенням суду ( п.11.1), у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Вчинений  нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено  Іпотекодавцем виключно у судовому порядку. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки  в рахунок виконання зобов`язання за кредитним договором у порядку, встановленому  статтею 37 Закону України «Про іпотеку»     
Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав.
Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього, за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку.
При цьому позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього.
Таким чином, передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду.
Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки - це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі.
Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 08 квітня 2020 року у справі № 759/10689/14-ц (провадження № 61-14323св19).
Крім того, суд першої інстанції  вирішуючи вказаний спір не дав належну правову оцінку тому факту, що подаючи вказаний позов банк інформації про вартість майна не надав, що є порушенням частини п`ятої статті 37 Закону України «Про іпотеку» про те, що іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності.
Велика Палата Верховного Суду, зокрема, у постанові від 20 березня 2019 року у справі № 306/2053/16-ц (провадження № 14-22цс19) акцентувала увагу на тому, що ціна набуття права власності на предмет іпотеки є істотною обставиною і повинна погоджуватися з власником майна.
Розглядаючи подану 28 грудня 2020 року  заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення, суд першої інстанції вказані вище порушення не усунув та помилково  відмовив у скасуванні  даного рішення. 
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявним в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи, порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. Неправильним застосуванням норми матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
Враховуючи що суд першої інстанції неправильно застосував норми матеріального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення, колегія суддів доходить висновку про його скасування. 
При цьому, даючи оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі ОСОБА_1 щодо відмови у позові з підстав пропуску строку позовної давності, то колегія суддів  вважає їх безпідставними, оскільки  застосування строку позовної давності можливе в разі доведення позивачем заявлених позовних вимог. Натомість у справі, що переглядається апеляційним судом, встановлено, що заявлений банком позов щодо визнання права власності на предмет іпотеки не відповідає нормам матеріального права - ст. 37 Закону України «Про іпотеку»,  а тому він не підлягає задоволенню по суті позовних вимог.   
Керуючись  ст. 37 Закону України «Про іпотеку»,  ст. 367, 374, 376, 383-384 ЦПК України, апеляційний суд, -                    
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 ,  задовольнити частково.
Заочне рішення Подільського районного суду міста Києва від 03 березня 2016 року скасувати та ухвалити у вказаній справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки відмовити. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 10 лютого 2022 року. 
 
Головуючий суддя :                                                        М.А.Яворський 
Судді                                                                              Т.Ц.Кашперська 
                                                                                      В.О.Фінагеєв