ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1979/21                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Шейко Т.І.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  14 лютого 2022 року                                                                                            м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого-судді Лічевецького І.О., суддів - Мельничука В.П., Оксененка О.М., за участю секретаря - Рейтаровської О.С., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року в справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернувся ОСОБА_1 (далі - позивач) з адміністративним позовом до Міністерства оборони України (далі - відповідач) про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Міністерства оборони України, яка полягає у відмові надіслати скановані копії рішень на електронну адресу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про призначення особам у період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 року Міністерством оборони України одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону від 20 грудня 1991 року №2011-XII та Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25 грудня 2013 року; 
- зобов`язати Міністерство оборони України надіслати скановані копії рішень на електронну адресу ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) про призначення особам у період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 року Міністерством оборони України одноразової грошової допомоги згідно статті 16 Закону від 20 грудня 1991 року №2011-XII та Порядку, затвердженого Постановою КМУ №975 від 25 грудня 2013 року.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідач безпідставно відмовив йому у наданні копій рішень про призначення одноразової грошової допомоги, оскільки право на їхнє отримання прямо передбачено положеннями Закону України від 13.01.2011 №2939-VI «Про доступ до публічної інформації» (далі - Закон №2939-VI).
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 22.10.2021 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій скаржник просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти постанову, якою позовні вимоги задовольнити.
На думку апелянта суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення порушив норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Позивач, зокрема зазначає, що ним виконано усі вимоги, передбачені положеннями Закону №2939-VI до запиту на публічну інформацію.
При цьому, запитувана інформації прямо стосується розпорядження бюджетними коштами, а тому не може бути обмежена.
Також на переконання позивача, суд першої інстанції безпідставно надавав оцінку спірним правовідносинам з огляду на мету з якою така інформації була запитувана.
Відповідно до статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, правильність застосування судом попередньої інстанції норм процесуального права, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що позивач звернувся до відповідача із запитом на інформацію від 04 грудня 2020 року об 11:31 год., в якому просив повідомити, якій кількості осіб у період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 року МО України призначено одноразову грошову допомогу згідно статті 16 Закону України від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ та Порядку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, та в разі наявності таких рішень надіслати їх у сканованому вигляді на його електронну адресу. 
За результатом розгляду запиту на інформацію від 04 грудня 2020 року відповідач листом від 16 грудня 2020 року №248/418(з)/347 повідомив позивача, що за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 року комісією Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум прийнято 1246 рішень стосовно призначення грошової допомоги, та відмовив в наданні копій зазначених рішень, оскільки в них містяться конфіденційні дані стосовно суб`єктів персональних даних.
Не погоджуючись із зазначеною відповіддю, позивач звернувся до суду з адміністративним позовом.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що Міністерство оборони України дотрималося вимог Закону №2939-VI під час надання відповіді на запит позивача.
Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Порядок здійснення та забезпечення права кожного на доступ до інформації, що знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації та інформації, що становить суспільний інтерес визначений Законом №2939-VI.
Згідно зі статтею 1 Закону №2939-VI публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб`єктами владних повноважень своїх обов`язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб`єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. 
Публічна інформація є відкритою, крім випадків, встановлених законом.
За змістом статті 2 Закону №2939-VI метою цього Закону є забезпечення прозорості та відкритості суб`єктів владних повноважень і створення механізмів реалізації права кожного на доступ до публічної інформації.
Доступ до інформації забезпечується шляхом надання інформації за запитами на інформацію (частина перша статті 5 Закону №2939-VI).
Відповідно до частини першої статті 6 Закону №2939-VI інформацією з обмеженим доступом є: 1) конфіденційна інформація; 2) таємна інформація; 3) службова інформація.
Частиною першою статті 22 Закону №2939-VI установлено, що розпорядник інформації має право відмовити в задоволенні запиту на її отримання в таких випадках, а саме коли:
1) розпорядник інформації не володіє і не зобов`язаний відповідно до його компетенції, передбаченої законодавством, володіти інформацією, щодо якої зроблено запит;
2) інформація, що запитується, належить до категорії інформації з обмеженим доступом відповідно до частини другої  статті 6 цього Закону;
3) особа, яка подала запит на інформацію, не оплатила передбачені  статтею 21 цього Закону  фактичні витрати, пов`язані з копіюванням або друком;
4) не дотримано вимог до запиту на інформацію, передбачених частиною п`ятою статті 19 цього Закону.
Як установлено судом першої інстанції, нормативною підставою ненадання позивачеві сканованих копій рішень стосовно осіб, яким було призначено одноразову грошову допомогу, став той факт, що вказані рішення містять конфіденційну інформацію про фізичних осіб, зокрема, про стан здоров`я (зазначення групи інвалідності), адресу, дату народження, які не можуть бути розголошені без згоди цих осіб.
Водночас позивач уважає, що запитувана ним інформації напряму стосується розпорядження бюджетними коштами, а тому відповідач не мав права не надавати цю інформацію на запит позивача.
З аналізу запиту позивача та його позиції висловленої в процесуальних заявах по суті вбачається, що його цікавить інформація про розпорядження відповідачем бюджетними коштами під час призначення і виплати одноразової грошової допомоги.
Суд першої інстанції правильно зазначив, що позивач не позбавлений права отримати інформацію щодо загальної суми призначеної та виплаченої одноразової грошової допомоги фізичним особам в порядку та спосіб, визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року №2011-ХІІ.
При цьому надання позивачу сканованих копій рішень ніяким чином не змінить обсяг інформації про розпорядження відповідачем бюджетними коштами.
Колегія суддів погоджується з посиланням суду першої інстанції на офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті  32, частин другої, третьої статті  34 Конституції України, у яких Конституційний Суд України вказав, що  Конституцією України  визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб, у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя; збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац шостий пункту 4, абзац четвертий пункту 5 мотивувальної частини рішення від 20 січня 2012 року N 2-рп/2012).
У свою чергу, як зазначає Конституційний Суд України, обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно  Конституцією  і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права (абзац третій підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини рішення від 01 червня 2016 року N 2-рп/2016).
Конституційний Суд України також зазначив, що під правомірним обмеженням конституційних прав і свобод людини і громадянина слід розуміти передбачену  Конституцією України  можливість втручання держави за допомогою юридичних засобів у зміст та обсяг конституційних прав і свобод людини і громадянина, яке відповідає вимогам верховенства права, потрібності, доцільності та пропорційності у демократичному суспільстві; метою такого обмеження є охорона основоположних цінностей у суспільстві, до яких належать, зокрема, життя, свобода та гідність людини, здоров`я і моральність населення, національна безпека, громадський порядок (абзац другий пункту 6 мотивувальної частини Рішення від 12 липня 2019 року N 5-р (I)/2019).
Тобто, право особи на доступ до інформації, гарантоване  статтею 34 Конституції України, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Такі обмеження мають бути винятками, які передбачені законом, переслідувати одну або декілька законних цілей і бути необхідними у демократичному суспільстві. У разі обмеження права на доступ до інформації законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію вказаного права і не порушувати сутнісного змісту такого права (абзац сьомий пункту 2.2 мотивувальної частини Рішення Першого сенату Конституційного Суду України від 22 січня 2020 року N 1-р (I)/2020).
У рішеннях Європейського суду з прав людини (далі по тексту - ЄСПЛ) від 17 лютого 2015 року у справі "Гусева проти Болгарії", заява N 6987/07, пункти 36, 40; від 03 квітня 2012 року у справі "Гіллберг проти Швеції", заява N 41723/06, пункт 93) вказано, що стаття 10 Конвенції має на меті гарантувати вільний обіг ідей та відомостей у суспільстві. Вона гарантує не лише право на передання інформації, але також право громадськості отримувати її. Більше того, визнане на національному рівні право на отримання інформації може бути підставою для реалізації права, гарантованого статтею 10.
Реалізації вказаних прав не повинні перешкоджати органи держави, крім випадків втручання, передбачених пунктом 2 вказаної статті. Відмова державного органу в наданні інформації на запит є формою втручання в право на свободу одержувати інформацію. Тому таке втручання має розглядатися на предмет дотримання пункту 2 статті 10 Конвенції.
За усталеною практикою ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 10 Конвенції втручання у права заявника становитиме порушення Конвенції, якщо не відповідатиме вимогам пункту 2 статті 10. Тому варто визначити, чи було це втручання "передбачене законом", чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей, визначених у цьому пункті, та чи було воно "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення цих цілей (рішення ЄСПЛ від 26 травня 2009 року у справі "Кенеді проти Угорщини", заява N 31475/05, пункт 43).
Велика палата ЄСПЛ в рішенні від 08 листопада 2016 року у справі "Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини" (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява N 18030/11) вказала, що те, наскільки заборона доступу до інформації є втручанням у права заявника на свободу вираження поглядів, слід оцінювати в кожному конкретному випадку та з урахуванням його особливих обставин (пункт 157). Для цього мають бути оцінені такі критерії (пункти 158-170):
- мета запитувача. Потрібно встановити, чи справді отримання інформації є необхідним для реалізації запитувачем інформації його функції зі сприяння публічній дискусії із суспільно важливих питань і чи справді ненадання інформації створить суттєву перешкоду свободі вираження поглядів;
- природа інформації. Інформація, дані або документи, щодо яких вимагається доступ, повинні відповідати вимогам трискладового тесту, тобто збиратися в цілях задоволення саме суспільного інтересу;
- роль запитувача. Розраховувати на захист свого права на доступ можуть насамперед журналісти, науковці, громадські активісти, зокрема блогери та популярні користувачі соцмереж, громадські організації, діяльність яких пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес, а також автори творів з означених питань;
- готова та доступна інформація. Надання інформації не повинно накладати на державні органи надмірного тягаря зі збирання та обробки даних.
Колегія суддів відхиляє твердження апелянта щодо відсутності підстав для застосування висновків ЄСПЛ у справі "Угорський Гельсінський Комітет проти Угорщини" (Magyar Helsinki Bizottsag v. Hungary) (заява N 18030/11) з посиланням на те, що  Закон України "Про доступ до публічної інформації"  не пов`язує право запитувача інформації з його роллю у суспільстві, адже положеннями  ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"  передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Так, позивач звернувся до Міністерства оборони України із запитом відповідно до  Закону України "Про доступ до публічної інформації", у якому просив надати у тому числі скановані копії рішень про призначення конкретним особам одноразової грошової допомоги згідно  статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року N 2011-XII  та Порядку N975 за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 року.
Досліджуючи в контексті наведених вище критеріїв питання про те, наскільки ненадання відповідачем позивачеві запитуваної інформації є втручанням у його права, гарантовані статтею 10 Конвенції, а також надаючи оцінку, чи було це втручання "передбачене законом", чи переслідувало воно одну або декілька законних цілей та чи було воно "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення цих цілей, суд першої інстанції вірно вказав таке.
Стосовно критерію готовності та доступності інформації, то відповідачем не оспорюється факт наявності в нього запитуваної позивачем інформації, зокрема, рішень про призначення одноразової грошової допомоги особам відповідно до  статті 16 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року N2011-XII  та Порядку N 975 за період з 01 березня 2017 року по 01 травня 2017 рок.
Стосовно ролі запитувача, то суд першої інстанції правильно зазначив, що в матеріалах справи відсутні відомості про те, що позивач є, зокрема, журналістом, науковцем, громадським активістом тощо і його діяльність пов`язана з питаннями, що становлять суспільний інтерес.
Водночас колегія суддів також не може взяти до уваги надані позивачем разом з апеляційною скаргою докази, які на його думку підтверджують активну громадську позицію, а отже виправдовують його роль як запитувача цієї інформації.
Так, по-перше зазначені документи до суду першої інстанції не надавалися і ним не оцінювалися, по-друге вони не спростовують висновки суду першої інстанції щодо недоведеності ролі позивача як запитувача інформації, в частині того, що запитувана ним інформації потрібна йому саме для вирішення питань, що становлять суспільний інтерес.
Також посилання позивача на положення статті 23 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року N 2011-XII, не можуть розцінюватися як підтвердження наявності у позивача нагальної потреби у отриманні запитуваних ним копій рішень.
Обговорюючи природу запитуваної позивачем інформації, а також чи було її ненадання відповідачем "передбачене законом", чи переслідувало одну або декілька законних цілей та чи було це "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення цих цілей, то відповідно до  статті 5 Закону України "Про інформацію"  кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб.
Статтею 7 Закону України "Про інформацію"  право на інформацію охороняється законом. Держава гарантує всім суб`єктам інформаційних відносин рівні права і можливості доступу до інформації. Ніхто не може обмежувати права особи у виборі форм і джерел одержання інформації, за винятком випадків, передбачених законом. Суб`єкт інформаційних відносин може вимагати усунення будь-яких порушень його права на інформацію. Забороняється вилучення і знищення друкованих видань, експонатів, інформаційних банків, документів з архівних, бібліотечних, музейних фондів, крім встановлених законом випадків або на підставі рішення суду. Право на інформацію, створену в процесі діяльності фізичної чи юридичної особи, суб`єкта владних повноважень або за рахунок фізичної чи юридичної особи, Державного бюджету України, місцевого бюджету, охороняється в порядку, визначеному законом.
У  статті 10 Закону України "Про інформацію"  зазначені види інформації за змістом, якими є: інформація про фізичну особу; інформація довідково-енциклопедичного характеру; інформація про стан довкілля (екологічна інформація); інформація про товар (роботу, послугу); науково-технічна інформація; податкова інформація; правова інформація; статистична інформація; соціологічна інформація; інші види інформації.
Суд апеляційної інстанції акцентує увагу на положеннях  статті 11 Закону України "Про інформацію", якими встановлено, що інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Кожному забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законом. Центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову та бюджетну політику, під час здійснення повноважень щодо верифікації та моніторингу державних виплат не потребує згоди  фізичних осіб  на отримання та обробку персональних даних.
Колегія суддів погоджується з тим, що оцінюючи відмову відповідача у наданні позивачеві запитуваної інформації з огляду того, чи переслідувало це одну або декілька законних цілей та чи було це "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення цих цілей, слід враховувати, що не можна залишати поза увагою аргументи, які виступають на противагу наведеному вище твердженню, зокрема відсутність згоди  фізичних осіб, стосовно яких прийняті рішення про призначення одноразової грошової допомоги, на надання інформації щодо стану їх здоров`я, дати народження, місця проживання, розміру такої допомоги.
Таким чином, витребовувана позивачем інформація містить, зокрема, конфіденційні відомості та персональні дані про  фізичних осіб, які не можуть бути надані без їх згоди, а тому ненадання відповідачем запитуваної інформації було заходом, пропорційним меті дотримання вимог  Закону України "Про інформацію", зокрема, щодо розголошення інформації про фізичну особу та конституційних принципів.
Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги звертає увагу на те, що згідно з положеннями частини третьої  статті 2 КАС України  у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог, адже Міністерство оборони України мало достатні та передбачені законом правові підстави для відмови в наданні запитуваної інформації, з огляду на наявність сукупності визначених пунктами 1-3 частини другої  статті 6 Закону України "Про доступ до публічної інформації"  підстав обмеження в доступі.
За таких обставин, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів наведених в апеляційній скарзі.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Серявін та інші проти України» зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що окружним адміністративним судом при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини чи порушено норми процесуального закону. 
За правилами статті 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 жовтня 2021 року - без змін. 
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Головуючий суддя                                           І.О.Лічевецький 

Суддя                                                              В.П.Мельничук 

Суддя                                                              О.М.Оксененко