Справа № 144/694/21
Провадження № 22-ц/801/530/2022
Категорія: 23
Головуючий у суді 1-ї інстанції Бондарук О. П.
Доповідач:Якименко М. М.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 березня 2022 року	Справа № 144/694/21	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
судді - доповідача: Якименко М.М.,
суддів: Ковальчука О.В., Сала Т.Б.,
за участю секретаря судового засідання Генсіровської Л.Б.,
розглянувши апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року, ухвалене суддею Теплицького районного суду Вінницької області Бондарук О.П.
ВСТАНОВИВ:
В квітні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до ПП «ЗІС», з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділ №5 Управління у Гайсинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області про розірвання договору оренди земельної ділянки. 
Позовна заява мотивована тим, що позивач є власником земельної ділянки площею 2,1813 га, кадастровий номер: 0523785000:02:002:0025, що розташована на території Петрашівської сільської ради Гайсинського району Вінницької області, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва.
ОСОБА_1 вказує, що земельну ділянку ним було передано в оренду ПП «ЗІС» на підставі договору оренди землі № 346 від 18.04.2006 року терміном на 10 років. В подальшому 07.05.2010 у договір було внесено зміни, якими термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати. 
Позивач зазначає, що з 2016 року і по даний час він жодного разу орендної плати від ПП «ЗІС» не отримував. Відповідач неналежно виконує умови договору, а саме систематично не виконує обов`язку зі сплати орендної плати, що в свою чергу є порушенням умов договору оренди земельної ділянки.
Вказані обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом.
Рішенням Теплицького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року в задоволені позову відмовлено.
Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_1  подав апеляційну скаргу, оскільки вважає, що рішення не відповідає фактичним обставинам справи, ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове про задоволення позову, посилаючись на неповне з`ясування обставин, які мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що суд неправомірно посилався на те, що позивач своєю поведінкою в односторонньому порядку відмовився виконувати умови договору оренди, а саме отримувати від ПП «ЗІС» орендну плату. Вказує, що не отримував орендної плати, яка передбачена договором на протязі трьох років, а відповідач тим часом безоплатно користувався земельною ділянкою. Крім того, орендар не вживав заходів щодо виконання свого обов`язку для внесення орендної плати та ухилявся від її внесення.
В свою чергу відповідач подав письмовий відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. 
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділ №5 Управління у Гайсинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області правом на подання письмового відзиву на апеляційну скаргу не скористалась. 
Відповідач ПП «ЗІС» та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Відділ №5 Управління у Гайсинському районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області в судове засідання не з`явились. Належним чином повідомлені. Про причини неявки суд не повідомили. 
Суд визнав причини неявки неповажними та розглянув справу у їх відсутність. 
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду  поза межами  доводів апеляційної скарги та в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних  підстав. 
За змістом ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам рішення суду відповідає.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки площею 2,1813 га, яка розташована на території Петрашівської сільської ради, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0523785000:02:002:0025, на підставі Державного акту серії ЯА № 104669 від 10 січня 2005 року (а.с.12). 
18.04.2006 між ОСОБА_1 та ПП «ЗІС» укладено договір оренди землі №346, строком на 10 років. Договір зареєстрований в Теплицькому районному відділі Вінницької регіональної філії ДП «Центр ДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 09.08.2006 року за №040685000350 (а.с. 9-10). 
П.п. 9, 11 зазначеного договору визначено, що орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі в розмірі 1,5 % нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 422,45 грн, або продукцією на дану суму, якщо зерном, то не менше п`яти центнерів. Орендна плата вноситься один раз на рік по закінченню сільськогосподарського року, але не пізніше 25 грудня.
Відповідно до п. 36 укладеного між сторонами договору передбачено, що дія договору припиняється шляхом його розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін внаслідок невиконання другою стороною обов`язків, передбачених договором.
07 травня 2010 року між ПП «ЗІС» та ОСОБА_1 було підписано зміни до договору оренди землі, відповідно до яких термін дії договору було продовжено до 2025 року та збільшено розмір орендної плати (а.с. 11). 
З відомостей з Державного реєстру фізичних осіб платників податків про суми виплачених доходів та утримання податків вбачається, що за 2018, 2019, 2020 роки ОСОБА_1 нараховувалась ПП «ЗІС» орендна плата, однак виплачена не була (а.с. 13).
Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції свій висновок мотивував тим, що позивачем не доведено, яка саме йому була нанесена шкода, в результаті неналежного виконання відповідачем умов договору оренди землі та не доведено обставин, які могли б бути правовою підставою для розірвання договору оренди землі, укладеного між позивачем та відповідачем. Також суд першої інстанції зазначив, що  ОСОБА_1  своєю недобросовісною поведінкою фактично в односторонньому порядку відмовився виконувати умови договору оренди, а саме отримувати від ПП «ЗІС» орендну плату в розмірі, який визначений договором оренди землі та змінами до нього.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком, оскільки він зроблений з дотриманням норм матеріального та процесуального права із правильним застосуванням правових висновків.
Між сторонами виник спір з приводу дострокового розірвання Договору оренди землі з підстав порушення його умов в частині сплати орендної плати.
Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін, зокрема у випадках, встановлених договором або законом.
Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 31 якого, договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін.
За правилами частини першої статті 32 Закону України «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об`єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.
Відповідно до пункту «д» частини першої статті 141 ЗК України підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати.
Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі №183/262/17 зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки).
Тобто, зазначені положення закону вимагають саме систематичної (два та більше випадки) несплати орендної плати, передбаченої договором, як підстави для розірвання договору оренди, що також є істотним порушенням умов договору, оскільки позбавляє позивача можливості отримати гарантовані договором кошти за те, що його земельну ділянку використовує інша особа.
Системний аналіз зазначених положень законодавства дає можливість дійти висновку, що при вирішенні питання щодо розірвання договору оренди земельної ділянки з підстави, передбаченої пунктом "д" статті 141 ЗК України, застосуванню також підлягають положення частини другої статті 651 ЦК України, згідно з якою необхідна наявність істотного порушення стороною договору. 
Зазначений висновок узгоджується із правовою позицією Великої Палати Верховного Суду України від 27 листопада 2018 року у справі № 912/1385/17 (провадження № 12-201гс18), вказано, що при розірванні договору оренди землі з підстав невиплати орендної плати позивачу доведенню підлягає наявність в сукупності двох умов: істотного порушення договору та шкоди, завданої цим порушенням.
Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач в своїй позовній заяві вказував на те, що він з 2016 року і час звернення до суду з позовом жодного разу орендної плати від ПП «ЗІС» не отримував. Тому відповідачем систематично порушувалися умови Договору, зокрема, в частині сплати орендної плати.
З матеріалів справи вбачається, що відповідачем систематично направлялись позивачу рекомендовані листи з повідомленням про дату, час та місце виплати орендної плати та запрошення для отримання такої, також здійснювались поштові перекази, які повертались до ПП «ЗІС» (а.с. 67-73).
Також, ПП «ЗІС» направлялась орендна плата ОСОБА_1 за 2017 рік в сумі 2245,52 гривень шляхом поштового переказу (а.с. 61-63), однак кошти повернулися на рахунок ПП «ЗІС», що підтверджується звітом про дебетові і кредитові операції по рахунку НОМЕР_1 ПП «ЗІС» з 25.01.2018 по 26.01.2018 (а.с. 65-66). 
Тобто матеріали справи та і показання допитаних свідків свідчить, що відповідачем докладено можливих зусиль та вчинено усі залежні від нього дії щодо виплати ОСОБА_1 орендної плати за договором оренди. 
ОСОБА_1 не спростував вказаних обставин в суді першої інстанції.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ОСОБА_1 не звертався до ПП «ЗІС» з претензіями з приводу невиплати орендної плати, хоча не був позбавлений такої можливості.
Вирішуючи спір суд першої інстанції обґрунтовано посилався на те, позивачем не доведено яка йому була нанесена шкода, в результаті неналежного виконання відповідачем умов договору оренди землі та не доведено жодних обставин, які могли б бути підставою для розірвання договору оренди землі.
Враховуючи викладені обставини колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, шо орендар вжив заходів щодо виплати орендної плати шляхом здійснення поштового переказу, направляв орендодавцю листи-повідомлення про її нарахування, а тому відсутні правові підстави для розірвання договору оренди землі. 
З чим погоджується апеляційний суд.
Відповідно до ч.1ст. 81 ЦПК України та ч.3 ст. 12 ЦПК України  кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
ОСОБА_1 в супереч ч.1 ст.81 ЦПК України не надано належних доказів в розумінні ст.76-80 ЦПК України на підтвердження заявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні його позову, про що правильно зазначив суд першої інстанції у своєму рішенні.
Прийнявши до уваги зазначені вище обставини, а також вимоги законодавства, колегія суддів прийшла до висновку, що суд першої інстанції вірно застосував норми матеріального та процесуального права, які регулюють правовідносини сторін та дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
При вирішенні спору, судом було враховано всі обставини справи, надано оцінку усім належним доказам.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідачем не виконувались умови договору оренди землі щодо своєчасного і повного внесення орендної плати є безпідставними та спростовуються матеріалами справи та показаннями свідків і встановленими судами обставинами, згідно з якими відповідач своєчасно повідомив позивача про нарахування і можливість отримання коштів за оренду землі, від отримання яких останній в односторонньому порядку ухилявся.
Інші доводи апеляційної скарги таких висновків суду не спростовують, а лише відображають позицію позивача у цій справі, яку він вважає такою, що є єдино вірною та єдино можливою.
За таких обставин, наведені в апеляційній скарзі доводи про те, що суд не дав оцінки наданих ним доказам не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга не містить обставин, які б спростовували висновки суду і свідчили б про порушення судом норм процесуального та матеріального права, тому з огляду на положення ч. 2 ст. 376 ЦПК України, не можуть бути підставою для скасування судового рішення.
Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент.
Колегія суддів приходить до висновку, що розглядаючи спір, який виник між сторонами у справі, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив наявні у справі докази і дав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване та справедливе судове рішення, яке відповідає вимогам процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін. 
На підставі викладеного, керуючись ст.367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, суд,
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Теплицького районного суду Вінницької області від 29 грудня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 24 березня 2022 року.    

Головуючий  М.М. Якименко
                                                                        О.В. Ковальчук
                                                                        Т.Б. Сало