Номер провадження: 22-ц/813/10571/21 
Номер справи місцевого суду: 501/5295/15-ц
Головуючий у першій інстанції Журавель П.І.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого Князюка О. В.,
суддів: Таварткіладзе О.М., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.02.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ., ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, про визнання договору частково недійсним, -
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
24 грудня 2015 року ОСОБА_2 звернувся з позовними вимогами (т.1 а.с.5-11), збільшивши в подальшому їх розмір заявою від 23 грудня 2016 року (т.1, а.с. 241-245) та від 17.01.2017 року (т.2,а.с.4-11) , до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_4 , про стягнення з ОСОБА_1 матеріальної шкоди в розмірі 603 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 100 000 грн., про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_1 замість ОСОБА_3 – ОСОБА_1 , визнавши за ним право власності на вказану квартиру та припинивши право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 .
Свої вимоги обґрунтовує, тим, що за договором купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року купив у ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_2 . Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року вказана квартира витребувана у нього на користь ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , з припиненням його прав власності на квартиру та виселенням з неї. На момент набуття квартири у власність він не знав і не міг знати про наявність підстав для витребування у нього квартири, а продавець приховав наявність спору в суді щодо квартири за позовом третіх осіб. Припиненням прав власності на квартиру йому спричинена матеріальна шкода в розмірі вартості квартири 603 000 грн., та моральна шкода в розмірі 100 000 грн., що спричинена неправомірними позадоговірними діями ОСОБА_7 . Крім того, за отримані від продажу вищевказаної квартири кошти ОСОБА_7 купив для власного використання квартиру АДРЕСА_1 за договором від 04 жовтня 20212 року, але з метою уникнення відшкодування в майбутньому спричиненої ним ОСОБА_2 шкоди, удавано зазначено покупцем квартири його матір – ОСОБА_3 , чим створили несприятливі для позивача наслідки, оскільки унеможливили звернення стягнення на спірну квартиру, як єдине належне ОСОБА_1 майно, достатнє для погашення шкоди.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Заочним рішенням Іллічівського міського суду Одеської області від 08.02.2018 року позов ОСОБА_2 - задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 матеріальну шкоду в розмірі 603 000грн., судові витрати по справі в сумі 11 203,6 грн.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 04 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області Нерук О.М., в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнати покупцем вказаної квартири ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , припинивши право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_6 .
Рішення суду обґрунтовано тим, що витребуванням від ОСОБА_2 квартири та припиненням його права власності на неї йому спричинена матеріальна шкода в розмірі 603 000 грн., що відповідно до ст. 661 ЦК України є підставою для відшкодування покупцеві завданих йому збитків.
Крім того, суд першої інстанції зазначив, що із встановлених судом обставин слідує, що метою укладення удаваного правочину в частині покупця було уникнення в майбутньому відшкодування шкоди ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка спричинена витребуванням квартири, то удаваною угодою порушуються законні права та інтереси ОСОБА_2 , що полягають в можливості звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , оскільки іншого, ніж спірна квартира, достатнього для відшкодування шкоди майна у ОСОБА_1 не має.
Ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 20 липня 2021 року поновлено ОСОБА_1 процесуальний строк для подачі заяви про перегляд заочного рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.02.2018 року. Заяву представнику ОСОБА_1 - залишено без задоволення.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги
Не погодившись з вищевказаним рішенням суду 11.08.2021 року ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, відповідно до вимог якої, просить суд скасувати заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08 лютого 218 року та направити справу на розгляд за встановленою підсудністю.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт посилається на те, що під час ухвалення рішення суду першої інстанції було порушено принцип територіальної підсудності, оскільки справу до розгляду було прийнято неповноважним судом, юрисдикція якого не розповсюджується на територію Білявського районного суду Одеської області.
Крім того, рішення суду було ухвалено за відсутності належного сповіщення ОСОБА_1 , та повістки про дату, час та місце розгляду справи судом надсилались за адресою, де ОСОБА_1 ніколи не проживав та ніколи не був зареєстрований.
Апелянт зазначає, що судова повістка (т. 2 а.с. 207-208), яка була направлена в Біляївський район, за місцем реєстрації ОСОБА_1 теж не була ним отримана, у зв`язку з тим, що на той час відповідач перебував за кордоном.
Щодо визнання судом договору купівлі-продажу удаваним, апелянт вказує, що до участі у справі, в якості сторони, не була залучена крім ОСОБА_3 друга сторона договору купівлі-продажу.
Також, суд першої інстанції не звернув уваги на той факт, що в матеріалах справи взагалі відсутній договір купівлі-продажу квартири; АДРЕСА_1 , який був визнаний судом недійсним.
Вказаний договір не був досліджений судом, так як і не була досліджена заява ОСОБА_3 , яка посвідчена нотаріусом, про те, що вона за свої особисті кошти купує спірну квартиру та зміст зазначеної заяви відповідає її внутрішній волі та дійним намірам (т. 2 а.с. 152).
З огляду на зазначене, ОСОБА_1 вважає, що судом першої інстанції без встановлення вищезазначених обставин з приводу удаваності правочину, без встановлення правочину, який був прихований удаваним правочином, встановлення волевиявлення сторін правочину, без їх виклику та допиту у суді, без дослідження самого правочину купівлі-продажу, вважає, що суд передчасно прийняв рішення за позовом ОСОБА_2 .

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.09.2021 року провадження у справі за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.02.2018 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, про визнання договору частково недійсним було відкрито.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 17.09.2021 року справу було призначено до розгляду на 23 грудня 2021 року о 10:00 год.
22 грудня 2021 року представником ОСОБА_1 – адвокатом Ботвінцвим Анатолієм Миколайовичем була подано заява про відкладення розгляду справи на іншу дату, у зв`язку з діагностовано хворобою COVID 19.
Частинами першою - третьою статті 4 Закону України «Про електронний цифровий підпис» передбачено, що електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами – суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі.
14.02.2019 року Велика Палата Верховного Суду, переглядаючи справу № 9901/43/19, зазначила, що саме електронний цифровий підпис є головним реквізитом такої форми подання електронного документу. Відсутність такого реквізиту в електронному документі виключає підстави вважати його оригінальним.
Матеріалами справи, зокрема відомостями заяви про відкладення розгляду справи, не підтверджується наявність електронного цифрового підпису у вказаній заяві про відкладення розгляду справи. Крім того відміткою на вказаній заяві про відкладення розгляду справи підтверджується відсутність електронного цифрового підпису зазначеного електронного документу.
Згідно із частиною 2 статті 372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Інші сторони в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяв та клопотань до суду не надали.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними. 
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за вищевказаною явкою сторін.

Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи 
04.11.2021 року ОСОБА_2 подано відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідно до якого просить сул апеляційну скаргу залишити без задоволення а заочне рішення суду першої інстанції – залишити без змін.
Позивач зазначає, що рішення суду першої інстанції відповідало правовим позиціям касаційної інстанції у подібних правовідносинах, а також в повній мірі відповідає сучасним висновкам Верховного Суду щодо застосування відповідних норм права у подібних правовідносинах (постанова Верховного суду від 07.12.2018 року у справі № 910/7547/17, постанова Верховного суду від 28.02.2019 року у справі № 646/3972/16, постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року у справі №317/3272/16-ц, постанова Великої Палати ВС від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц.
ОСОБА_2 звертає увагу суду на те, що його власний інтерес полягає в тому, що предмет правочину перебуває у власності ОСОБА_1 оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації його права на отримання відшкодування ОСОБА_1 завданих ним збитків (ст. 661).
З огляду на зазначене ОСОБА_2 є належним позивачем у справі, а визнання договору купівлі-продажу частково недійсним та визначення покупцем ОСОБА_1 є ефективним та таким, що не суперечить закону способом захисту порушеного інтересу ОСОБА_2 , відповідно до викладеної в позовній заяві вимоги (ст. 5 ЦПК України).
Щодо підсудності справи, позивач зазначає наступне.
Позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди були мотивовані тим, що за договором від 21.09.2012 року відповідач продав позивачу квартиру АДРЕСА_2 яка за рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року витребувана в нього на підставах, що виникли до укладення договору, про які покупець не знав. 
Позовні вимоги до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були мотивовані тим, що за час добросовісного володіння квартирою позивачем було здійснено її ремонт (невід`ємні поліпшення), внаслідок чого вартість квартири збільшилась на 329 254 грн., які є витратами позивача, що підлягають стягненню з власників квартири (ч.4 ст.390 ЦК)
Отже позовні вимоги як до ОСОБА_1 , так і до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 виникли з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . Згідно ч.1 ст.114 К чинноi на час здійснення процесуальних дiй, позови, що виникають приводу нерухомого майна, пред`являються місцезнаходженням майна або основної його частини.
Згідно роз`яснень, що містились в п.27 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними : «позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 ст. 191 ЦПК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо)». Отже справа була підсудна Іллічівському міському суду на час відкриття провадження у справі. В подальшому позовні вимоги змінювались:
- у зв`язку з добровільним вирішенням спору між позивачем відповідачами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заявою від 08.11.2016 року (зареєстрована в суді 25.11.2016 року) позивач відмовився від позовних вимог до вказаних відповідачів;
збільшено позовні вимоги до ОСОБА_1  та ОСОБА_3  вимогою про визнання частково недійсним договору від 04.10.2012 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана квартира була набута ОСОБА_1 04 жовтня 2012 року за його кошти, для його власного використання, однак на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , з метою уникнення повернення коштів ОСОБА_11 у зв`язку з витребуванням квартири.
Збільшення розміру позовних вимог та зміна складу відповідачів не мало своїм наслідком зміну підсудності у відповідності до вимог діючої на той час ст. 116 ЦПК.
Отже, справа вирішена з дотриманням правил про підсудність. Слід також зазначити, що за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Ботвінцева А.М. на ухвалу Іллічівського міського суду від 15 січня 2020 року про виправлення описки, апеляційним судом вже розглядались аналогічні доводи апелянта щодо непідсудності справи Іллічівському міському по даній справі зазначено, що провадження у даній справі було відкрито ухвалою Іллічівського міського суду від 25 грудня 2015 року з дотриманням правил про виключну підсудність, передбаченою положеннями діючої на той час ч.1 ст.114 ЦПК України.
Щодо належного повідомлення заявника про слухання справи ОСОБА_2 вказує наступне.
На час розгляду справи ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_12 постійно проживали в квартирі АДРЕСА_1 . Остання зареєстрована в указаній квартирі з 12.04.2013 року, тоді як ОСОБА_1 був зареєстрованим з 2004 року за адресою: АДРЕСА_7 . Вказані обставини підтверджені дослідженими в суді доказами (довідка Молодіжненської сільської ради (т.2 а.с.109), покази в судовому засіданні свідків: ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ). Тому ОСОБА_1 неодноразово належним чином сповіщався про слухання справи засобом поштового звязку за адресами - місцем реєстрації та місцем фактичного проживання a.c.187,188,189,191,193, T.2, a.c.1-3, 113,116, 176,185-186, 207-208). 
З огляду на зазначене, ОСОБА_2 вважає, що ОСОБА_1 був належним чином повідомлень про судове засідання.

Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Так судом встановлено, що Рішенням Іллічівського міського суду від 04 січня 2011 року, визнано дійсним договір довічного утримання від 03 серпня 2008 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.16-17).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.04.2012 року вказане рішення скасовано, а в задоволені позову відмовлено (т.1, а.с.18).
В період чинності рішення суду ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 вказану квартиру за договором від 22.07.2011 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року у справі № 1511/3151/2012 за позовом ОСОБА_8 визнано недійсним вказаний договір дарування квартири. 
В період розгляду Іллічівським міським судом цивільної справи №1511/3151/2012 за позовом ОСОБА_8 (яка звернулась до суду в червні 2012 року, що слідує зі змісту рішення апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року) до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, витребування квартири та виселення з неї, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 за договором від 21.09.2012 року. (т.1, а.с.26-28, 161-164). Знаючи про наявність спору в суді щодо квартири та приймаючи в ньому участь шляхом подання 07.08.2012 року зустрічної позовної заяви про визнання договору дарування від 22 липня 2011 року недійсним та визнання його договором купівлі-продажу (т.1, а.с.26-28), ОСОБА_1 приховав від ОСОБА_2 вказаний факт та зазначив в п.6 договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року про відсутність судового спору щодо квартири (т.1, а.с.26-зв). При оціночній вартості квартири в розмірі 263 769 грн., продаж вчинено за 263800 грн. (п.4 Договору) (т.1, а.с.26), однак згідно розписки від 21 вересня 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 за вказану квартиру 308 000 тисяч гривень, що було еквівалентно 38 500 доларів США (т.1, а.с.29)
В період з листопада 2012 року по лютий 2013 року в квартирі АДРЕСА_2 ОСОБА_2 було здійснено капітальний ремонт на значну суму, що підтверджується численними товарними чеками, рахунками, накладними за період з 27 листопада 2012 року по 23 лютого 2013 року (а.с.30-73). Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №780/2016 від 11 листопада 2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 з врахуванням проведеного в ній ремонту складала 798 000 грн., а без врахування ремонту – 603 000 грн. (т.1, а.с.220-238).
Ухвалою суду від 17 січня 2018 року прийнято відмову ОСОБА_2 від частини позовних вимог та припинено провадження в частині позовних вимог до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 у зв`язку з позасудовим врегулюванням спору між сторонами на підставі відповідної заяви позивача (т.1, а.с.212).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_2 , витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 вказану квартиру, скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 ,з виселенням ОСОБА_2 з зазначеної квартири (т.1, а.с.125-131).
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №780/2016 від 11 листопада 2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 без урахуванням проведеного в ній ремонту складає 603 000 грн.(т.1, а.с.220-238).
Отже витребуванням від ОСОБА_2 вказаної квартири та припиненням його права власності на неї йому спричинена матеріальна шкода в розмірі 603 000 грн.

Мотивувальна частина
застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги.
Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повного і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 12 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
За ч. 2 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
У відповідності з ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Щодо підсудності справи Іллічівському міському суду Одеської області, колегія суддів вважає безпідставними доводи апеляційної скарги представника ОСОБА_1 про те, що оскаржуване рішення суду прийняте неповноважним судом, оскільки спір у справі стосувався нерухомого майна, яке знаходиться у с. Молодіжне Овідіопольського району, а тому даний спір мав бути розглянутий Овідіопольським районним судом м. Одеси.
Апеляційний суд зазначає, що позовні вимоги до ОСОБА_1 про стягнення з нього матеріальної та моральної шкоди були мотивовані тим, що за договором від 21.09.2012 року відповідач продав позивачу квартиру АДРЕСА_2 яка за рішенням апеляційного суду Одеської області від 12.04.2016 року витребувана в нього на підставах, що виникли до укладення договору, про які покупець не знав. 
Позовні вимоги до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 були мотивовані тим, що за час добросовісного володіння квартирою позивачем було здійснено її ремонт (невід`ємні поліпшення), внаслідок чого вартість квартири збільшилась на 329 254 грн., які є витратами позивача, що підлягають стягненню з власників квартири (ч.4 ст.390 ЦК)
Отже позовні вимоги як до ОСОБА_1 , так і до ОСОБА_8 та ОСОБА_6 виникли з приводу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_2 . Згідно ч.1 ст.114 К чинноi на час здійснення процесуальних дiй, позови, що виникають приводу нерухомого майна, пред`являються місцезнаходженням майна або основної його частини.
Згідно роз`яснень, що містились в п.27 постанови Пленуму ВСУ від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними : «позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна та застосування наслідків недійсності пред`являються відповідно до частини першої статті 114 ЦПК за місцезнаходженням майна або основної його частини. Кваліфікація об`єктів як нерухомого майна здійснюється відповідно до статей 181, 190 ст. 191 ЦПК. При цьому за місцезнаходженням нерухомого майна повинні пред`являтися також позови про визнання недійсними правочинів щодо нерухомого майна, яке буде створено в майбутньому (щодо інвестиційних договорів про будівництво нерухомого майна, договорів про участь у фонді фінансування будівництва тощо)». Отже справа була підсудна Іллічівському міському суду на час відкриття провадження у справі. В подальшому позовні вимоги змінювались:
- у зв`язку з добровільним вирішенням спору між позивачем відповідачами ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , заявою від 08.11.2016 року (зареєстрована в суді 25.11.2016 року) позивач відмовився від позовних вимог до вказаних відповідачів;
збільшено позовні вимоги до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 вимогою про визнання частково недійсним договору від 04.10.2012 року купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , оскільки вказана квартира була набута ОСОБА_1 04 жовтня 2012 року за його кошти, для його власного використання, однак на ім`я своєї матері ОСОБА_3 , з метою уникнення повернення коштів ОСОБА_11 у зв`язку з витребуванням квартири.
Збільшення розміру позовних вимог та зміна складу відповідачів не мало своїм наслідком зміну підсудності у відповідності до вимог діючої на той час ст. 116 ЦПК.
Так, з матеріалів справи вбачається, що провадження у даній справі було відкрито ухвалою Іллічівського міського суду Одеської області від 25 грудня 2015 року з дотриманням правил про виключну підсудність, передбаченою положеннями діючої на той час ч.1 ст. 114 ЦПК України.
Вказана ухвала суду не була оскаржена сторонами у справі, у тому числі і апелянтом ОСОБА_1 , який був обізнаний про слухання справи, приймав участь у судових засіданнях суду першої інстанції, тощо. Таким чином, ухвала Іллічівського міського суду Одеської області від 25 грудня 2015 року набрала законної сили.

Щодо належного сповіщення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
На час розгляду справи ОСОБА_1 разом зі своєю дружиною ОСОБА_12 постійно проживали в квартир АДРЕСА_1 . Остання зареєстрована в указаній квартирі з 12.04.2013 року, тоді як ОСОБА_1 був зареєстрованим з 2004 року за адресою: АДРЕСА_7 . Вказані обставини підтверджені дослідженими в суді доказами (довідка Молодіжненської сільської ради (т.2 а.с.109),
З огляду на зазначене. ОСОБА_1 неодноразово належним чином сповіщався про слухання справи засобом поштового зв`язку за адресами - місцем реєстрації та місцем фактичного проживання ( т. 1 a.c.187,188,189,191,193, T.2, a.c.1-3, 113,116, 176,185-186, 207-208).
Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків,встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Основними засадами цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи; неприпустимість зловживання процесуальними правами.
Згідно зі ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані, зокрема сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема: вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Суд зобов`язаний вживати заходів для запобігання зловживанню процесуальними правами. У випадку зловживання процесуальними правами учасником судового процесу суд застосовує до нього заходи, визначені цим Кодексом.
Згідно з частиною третьою статті 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин.
У рішеннях від 28 жовтня 1998 у справі «Осман проти Сполученого королівства» та від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) роз`яснив, що реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя, держави-учасниці цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони й обмеження, зміст яких полягає в запобіганні безладного руху в судовому процесі. Вказаними рішеннями ЄСПЛ визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» ЄСПЛ вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Частинами 1, 2, 5 статті 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. У разі повторної неявки позивача в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки суд залишає позовну заяву без розгляду, крім випадку, якщо від нього надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, і його нез`явлення не перешкоджає вирішенню спору.
Згідно ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Рішеннями Європейського суду визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
Даних щодо належного повідомлення ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи на 08.02.2018 року в матеріалах справи відсутні. Наявний реєстр поштових відправлень не містить інформації про отримання судової повістки адресатом, рекомендоване повідомлення про вручення або не вручення поштового відправлення ОСОБА_1 в матеріалах справи відсутні.
Отже, висновок суду про належне сповіщення ОСОБА_1 на судове засідання призначене на 08.02.2018 року не відповідає дійсності.
Розгляд справи за відсутності учасника процесу, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки є порушення статті 129 Конституції України та статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Відповідно до п.3 ч. 3 ст. 376 ЦПК України порушення норм процесуального права є обов`язковою підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення, якщо справу (питання) розглянуто судом за відсутності будь-якого учасника справи, не повідомленого належним чином про дату, час та місце засідання суду (у разі якщо таке повідомлення є обов`язковим), якщо такий учасник справи обгрунтовує свою апеляційну скаргу.
Враховуючи, що в матеріалах справи відсутні докази належного повідомлення про дату, час і місце засідання суду 08.02.2018 року, а апелянт обгрунтовує свою апеляційну скаргу такою підставою, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення по суті позовних вимог.
Колегія суддів дійшла висновку про обгрунтованість вимоги позивача про стягнення з ОСОБА_1 603 000 грн матеріальної шкоди з огляду на наступне.
Рішенням Іллічівського міського суду від 04 січня 2011 року, визнано дійсним договір довічного утримання від 03 серпня 2008 року та визнано за ОСОБА_4 право власності на квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.16-17).
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 25.04.2012 року вказане рішення скасовано, а в задоволені позову відмовлено (т.1, а.с.18).
В період чинності рішення суду ОСОБА_4 подарував ОСОБА_1 вказану квартиру за договором від 22.07.2011 року. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року у справі № 1511/3151/2012 за позовом ОСОБА_8 визнано недійсним вказаний договір дарування квартири. 
В період розгляду Іллічівським міським судом цивільної справи №1511/3151/2012 за позовом ОСОБА_8 (яка звернулась до суду в червні 2012 року, що слідує зі змісту рішення апеляційного суду Одеської області від 10 квітня 2014 року) до ОСОБА_4 та ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування спірної квартири, витребування квартири та виселення з неї, ОСОБА_1 продав ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_2 за договором від 21.09.2012 року. (т.1, а.с.26-28, 161-164). Знаючи про наявність спору в суді щодо квартири та приймаючи в ньому участь шляхом подання 07.08.2012 року зустрічної позовної заяви про визнання договору дарування від 22 липня 2011 року недійсним та визнання його договором купівлі-продажу (т.1, а.с.26-28),  ОСОБА_1  приховав від  ОСОБА_2  вказаний факт та зазначив в п.6 договору купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року про відсутність судового спору щодо квартири (т.1, а.с.26-зв). При оціночній вартості квартири в розмірі 263 769 грн., продаж вчинено за 263800 грн. ( п.4 Договору) (т.1, а.с.26), однак згідно розписки від 21 вересня 2012 року ОСОБА_1 отримав від ОСОБА_2 за вказану квартиру 308 000 тисяч гривень, що було еквівалентно 38 500 доларів США (т.1, а.с.29)
Отже, досліджені судом обставини набуття ОСОБА_2 квартири у власність за реальною ринковою вартістю, зазначення в договорі купівлі-продажу продавцем про відсутність судового спору та прав інших осіб на квартиру, проведення позивачем капітального ремонту у квартирі після набуття її у власність свідчать про те, що позивач не знав та не міг знати про наявність підстав для витребування у нього квартири, що виникли до продажу квартири.
Обставини набуття спірної квартири у власність ОСОБА_2 як добросовісним набувачем, якому не було і не могло бути відомо про підстави витребування у нього квартири, крім письмових доказів, підтверджуються також поясненнями допитаної в суді свідка ОСОБА_16 .
При цьому ОСОБА_1 , знаючи про наявність спору в суді та підстави для витребування квартири як від нього, так і від наступного набувача, діяв недобросовісно, приховав від покупця наявність таких підстав.
Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2016 року визнано за ОСОБА_8 та ОСОБА_6 право власності по 1/2 частині на квартиру АДРЕСА_2 , витребувано з чужого незаконного володіння ОСОБА_2 вказану квартиру, скасовано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на вказану квартиру за ОСОБА_2 , з виселенням ОСОБА_2 з зазначеної квартири (т.1, а.с.125-131).
Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи №780/2016 від 11 листопада 2016 року ринкова вартість квартири АДРЕСА_2 без урахуванням проведеного в ній ремонту складає 603 000 грн (т.1, а.с. 220-238).
Отже витребуванням від ОСОБА_2 вказаної квартири та припиненням його права власності на неї йому спричинена матеріальна шкода в розмірі 603 000 грн.
Вимоги позивача про стягнення моральної шкоди обгрунтовуються ним обставинами неправомірних дій (бездіяльності) ОСОБА_1 , який не повідомив про наявність судового спору щодо квартири та підстав для подальшого витребування квартири з його власності. На думку позивача, такі дії (бездіяльність) мають позадоговірний характер і підлягають стягненню на підставі ст.1167 ЦК. Однак такі вимоги позивача є необґрунтованими. Згідно ст. 659 ЦК продавець зобов`язаний попередити покупця про всі права третіх осіб на товар, що продається. Укладаючи договір купівлі-продажу квартири, продавець стверджував, що судового спору щодо квартири, а також прав третіх осіб на квартиру не має, тобто приховав значимі для договору обставини, діяв недобросовісно. Разом з тим, вказані обставини включенні до змісту договору, а відтак є договірними. Тому не підлягають застосуванню норми ст. 1167 ЦК України, що регулюють відносини щодо позадоговірного спричинення шкоди. Договір купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року не містить умов про відшкодування моральної шкоди, спричиненої неналежним виконанням договору чи порушенням його умов при укладенні.
Отже, в задоволені позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди слід відмовити.
Щодо задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області Нерук О.М., в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнати покупцем вказаної квартири ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , припинивши право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_6 апеляційний суд зазначає наступне.
Статтею 655 ЦК України передбачено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину.
Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним.
Позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином.
При вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним із підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбане за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір відповідно до статей 235, 236 ЦК України може бути визнаний недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір.
Зокрема, за умови доведеності, що за договором купівлі-продажу майно насправді було куплено не зазначеним у договорі покупцем, а іншою особою, за її кошти, суд може визнати, що вказаний договір у частині, що стосується покупця, є удаваною угодою і що дійсним покупцем за цим договором є особа, для якої за її кошти було придбано майно.
Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Згідно договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року, та доданих до нього документів, ОСОБА_15 , що діяла на підставі довіреності від ОСОБА_17 , продала, а ОСОБА_3 купила за 223 980 грн. квартиру АДРЕСА_1 . (т.2 , а.с. 132-156).
Апеляційний суд відхиляє доводи апелянта про відсутність в матеріалах справи спірного договору. З огляду на те, що він знаходиться на а.с. 132-156 т. 2 в матеріалах справи, разом із заявою ОСОБА_3 , яка також була досліджена судом першої інстанції.
За відомостями з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України, наданих Роздільнянською об`єднаною державною податковою інспекцією ГУ ДФС в Одеській області, сума виплачених доходів ОСОБА_1 (податковий номер 2688008432) за період з 01.01.1998 року до жовтня 2012 року склала 5817,32 грн. (т.2 а.с.120-122).
Згідно копії паспорту ОСОБА_3 , що надана Державним нотаріальним архівом, ОСОБА_3 значиться постійно зареєстрованою за адресою АДРЕСА_6 з 12 грудня 1976 року (т.2, а.с.150). Згідно листа ГУ ДМС України в Одеській області від 12.06.2017 року ОСОБА_3 зареєстрована по АДРЕСА_6 з 12.12.1976 року (т. 2 а.с.182). Згідно листа Пужайківської сільської ради №02-19/174 від 29.05.2017 року ОСОБА_3 , 1953 року народження, зареєстрована та постійно проживає за адресою АДРЕСА_6 ; разом з нею зареєстрований, але не проживає її син ОСОБА_18 , 1981 року народження, який є власником вказаного будинку на підставі свідоцтва про право власності , виданого на підставі рішення виконкому Пужайківської сільської ради 24.05.2004 року р.н. (т.2 а.с.174).
Згідно листа Управління соціального захисту населення Балтської районної державної адміністрації від 25.05.2017 року в грудні 2016 року ОСОБА_3 призначено субсидію в розмірі 3184,75 грн. для відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, яка виплачена в січні 2017 року (т.2, а.с.178).
Згідно листа Подільської об`єднаної Державної податкової інспекції ГУ ДФС в Одеській області від 01.06.2017 року в Балтському відділенні Подільської ОДПІ ГУ ДФС в Одеській області відсутні відомості про перебування на обліку та отримання доходів ОСОБА_3 (т.2 а.с.180).
Згідно листа Управління соціального захисту населення Біляївської районної державної адміністрації ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на обліку не перебували та не перебувають (т.1.а.с.110)
Відповідно до довідки Молодіжненської сільської ради в квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.109).
Під час розгляду справи судом першої інстанції були допитані наступні свідки.
Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що ОСОБА_2 являється її внуком. Пошуком квартири, перемовинами щодо її набуття займалась вона. Перший огляд квартири АДРЕСА_2 вона здійснювала напередодні укладення угоди. При огляді була присутньою дружина ОСОБА_1 – ОСОБА_19 , яка повідомила про те, що вона з чоловіком вже підшукали для себе двокімнатну квартиру по АДРЕСА_8 , готові уступити від первісно об`явленої ними ціни для досягнення домовленості, оскільки за отримані від продажу квартири кошти мають намір не тільки купити квартиру більшого розміру в розташованому в передмісті м. Чорноморська с Молодіжному, але й здійснити за ці кошти ремонт в ній та облаштувати квартиру. З ОСОБА_1 познайомилась в день укладення угоди купівлі-продажу 21 вересня 2012 року. Він отримав за продану квартиру 38 500 доларів США, про що написав відповідну розписку. Про будь які проблеми з квартирою не згадував. Більш того, запропонував свої послуги з ремонту квартири АДРЕСА_2 . Підтвердив свої наміри купити за отримані ним кошти для себе і своєї сім`ї квартиру в с.Молодіжному, яка потребувала ремонту. В зв`язку з цим попросив дозволу залишитись проживати в проданій ним квартирі на протязі одного місяця, поки буде здійснювати ремонт в підшуканій ним квартирі в с. Молодіжному. Продану квартиру ОСОБА_1 з дружиною звільнили лише наприкінці листопаду 2012 року. Своїм легковим автомобілем свідок в кінці листопаду 2012 року допомагала їм вивезти рештки речей з квартири в м. Іллічівську до квартири АДРЕСА_1 . Разом з ОСОБА_1 заходила до квартири АДРЕСА_1 , де на той час вже будо здійснено ремонт однієї кімнати та частково кухні. В подальшому, на протязі з листопада 2012 року до березня 2013 ОСОБА_1 разом зі своїм помічником за відповідну плату здійснювали ремонт в квартирі АДРЕСА_2 . В період здійснення ОСОБА_1 ремонту в квартирі АДРЕСА_2 , вона неодноразово відвозила ОСОБА_1 в вечірній час до квартири АДРЕСА_1 , неодноразово бувала в ній. 
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що ОСОБА_20 зі своєю дружиною ОСОБА_21 вселились в квартиру АДРЕСА_1 восени 2012 року, в якій постійно проживають до теперішнього часу. До вселення здійснили капітальний ремонт вказаної квартири , оскільки квартира була в запущеному стані. З ОСОБА_21 спілкуються майже кожен день, так як разом вигулюють собак. З її чоловіком ОСОБА_22 бачаться рідко. Зі слів ОСОБА_23 знає, що квартиру в с. Молодіжне купили для себе та за рахунок коштів отриманих від продажу належної їм з чоловіком квартири по АДРЕСА_9 . Ніхто інший з подружжям ОСОБА_24 в спірній квартирі не проживає.
Свідок ОСОБА_15 пояснила, що в 2012 році за довіреністю свого родича ОСОБА_17 займалась продажем належної останньому після смерті матері квартири АДРЕСА_10 . З приводу продажу вказаної квартири зустрічалась з подружжям ОСОБА_22 та ОСОБА_25 2-3 рази: один раз - при огляді ними квартири, другий – при підготовці документів, третій – при оформлені договору купівлі-продажу квартири. Вони говорили, що продають належну їм квартиру в АДРЕСА_11 і за отримані від продажу кошти покупають квартиру для себе. Пояснювали, що мають намір завести дитину, а квартира по АДРЕСА_11 знаходиться на верхньому поверсі і з коляскою буде важко підніматись. Тому їх влаштовує квартира на першому поверсі рядом з приватним сектором. Від них же отримувала готівкою кошти за продану квартиру в день укладення угоди. Хто ще був присутнім при укладені угоди – не пам`ятає. Після укладення угоди з подружжям ОСОБА_24 не зустрічалась.
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно будь-якого нерухомого майна на ім`я ОСОБА_1 не зареєстровано (т.2,а. с.14-15), що свідчить про відсутність у ОСОБА_1 достатнього майна для відшкодування спричиненої ним шкоди ОСОБА_11 .
Відповідно до ст. 3 ЦК України однією з засад цивільного права є справедливість, добросовісність та розумність.
Оцінюючи досліджені судом обставини в своїй сукупності та взаємозв`язку, колегія суддів вважає вірними висновки суду першої інстанції щодо доведеності позивачем того, що за договором купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року квартира  АДРЕСА_1 хоча й була куплена на ім`я ОСОБА_3 , однак безпосередньо після продажу  ОСОБА_1  квартири АДРЕСА_2 , за належні  ОСОБА_1  кошти, що отримані ним від продажу вищевказаної квартири та для свого власного використання. Після набуття квартири у власність, ОСОБА_1 поселився в неї разом зі своєю дружиною ОСОБА_12 , де проживають до теперішнього часу. В квартирі зареєстрована дружина ОСОБА_1 – ОСОБА_12 . Тоді як ОСОБА_3 , 1953 року народження, уродженка с. Пужайкове Балтського району, з 1976 року зареєстрована та постійно проживає в указаному населеному пункті, доказів набуття спірної квартири для себе та за власні кошти до суду не надано.
Отже, зовнішнє волевиявлення покупцям, що виразилось в зазначені покупцем квартири ОСОБА_3 , не відповідало її внутрішній волі, що була направлена насправді на набуття спірної квартири у власність ОСОБА_1 .
Разом із тим су дприймає до уваги невиликий проміжок часу укладення договорів купівлі-продажу належного; передачу коштів, отриманих від продажу кваритири, під час купівлі квартири; факт проживання позивача після відчуження належного йому квартири у придбаній спірній квартирі при тому, що сам вона не є покупцем ні спірної квартири, ні будь-якого іншого житла.
Таким чином, в цій частині договір купівлі-продажу від 21 вересня 2012 року є удаваним правочином. 
Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК правочином є дія особня, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Частинами 3,5 ст. 203 ЦК встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до ч.1 ст .215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК.
Згідно ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили; якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.
За правилами, що встановлені ст. 217 ЦК, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини .
Суд касаційної інстанції неодноразово висловлював правову позицію, згідно якої удаваним може бути як весь правочин, так і його частина. Зокрема, в частині його учасників, якщо буде встановлено,що інший учасник за змістом договору домовлявся про істотні умови договору, про його ціну, сплатив за власні кошти вартість предмета договору, придбав майно для себе та наступні дії сторін свідчать про прийняття виконання договору іншою стороною (Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11.03.2015 року у справі № 6-43415 св14 (т.2 а.с.20-25), Ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ввід 02.10.2013 року у справі №6-2940 св13 (т.2, а.с.16-19), ухвала Верховного Суду України від 12.03.2009 року(т.2, а.с.26-28); «ухвалюючи нове рішення про задоволення позовних вимог частково, апеляційний суд виходив з того, що спірну квартиру фактично було придбано ОСОБА 1 для себе; за кошти, одержані від продажу належної йому на праві власності квартири АДРЕСА3; після купівлі спірної квартири він вселився туди та проживає в ній; доказів про придбання цієї квартири за кошти ОСОБА2 суду надано не було. Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що обов`язки покупця за договором купівлі-продажу виконав позивач, і він же скористався правами покупця, а відповідачка формально вписана в договір, та визнав договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА АДРЕСА_12 удаваним в частині покупця, визнав покупцем квартири ОСОБА 1» (ухвала Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.07.2011 року) (т.2,а.с.29-31).
Згідно ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб.
Відповідно до ст.4 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст.5 ЦПК здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулась до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією з сторін правочину, так і іншою заінтересованою стороною, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину(т.2 а.с.39).
Оскільки із встановлених судом обставин слідує, що метою укладення удаваного правочину в частині покупця було уникнення в майбутньому відшкодування шкоди ОСОБА_1 ОСОБА_2 , яка спричинена витребуванням квартири, то удаваною угодою порушуються законні права та інтереси ОСОБА_2 , що полягають в можливості звернення стягнення на майно ОСОБА_1 , оскільки іншого, ніж спірна квартира, достатнього для відшкодування шкоди майна у ОСОБА_1 не має.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі № 369/11268/16-ц зазначено, що Велика Палата ВС погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України.від 03.07.2019 року справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками, зробленими у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28 лютого 2019 року у справі № 646/3972/16-ц (провадження № 61-28761св18) та зазначає, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. 
Не підлягають задоволенню вимоги ОСОБА_2 в частині визнання за ОСОБА_1 прав власності на квартиру АДРЕСА_1 , оскільки права ОСОБА_1 на вказану квартиру виникають на підставі договору купівлі-продажу від 04 жовтня 2012 року, за яким він визнається покупцем, а відтак вимоги про визнання за ним прав власності є зайвими.
Підлягають стягненню з ОСОБА_1 на користь позивача частково судові витрати по справі: судовий збір за подання майнового позову пропорційно задоволеним вимогам 6030 грн.(т.1, а.с.2),судовий збір за забезпечення доказів – 243,6 грн. (т.1, а.с.4), судового збору за вимогою про визнання недійним договору купівлі-продажу - 640 грн. (т.2, а.с.3), судового збору про забезпечення доказів - 320 грн. (т.2 а.с.74), судового збору про забезпечення позову - 320 грн. (т.2 а.с.78), судового збору про забезпечення доказів - 350 грн. (т.2 а.с.157), витрат на проведення судової будівельно-технічної експертизи в сумі 3000 грн.(т.1, а.с.186), вартості публікації в газеті в розмірі 300 грн. (т.2, а.с.194,195), а всього судових витрат в сумі 11203,6 грн.
З огляду на зазначене вище, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість апеляційної скарги ОСОБА_1 в частині неналежного повідомлення відповідача, про дату, час та місце розгляду справи, в інгій частині доводи апеляційної скарги є такими, що не заслуговують на увагу.
Керуючись ст. ст. 374, 376, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Заочне рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 08.02.2018 року – скасувати.
Постановити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 ., ОСОБА_3 , третя особа - ОСОБА_4 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, про визнання договору частково недійсним – задовольнити частково.
Стягнути з ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , на користь ОСОБА_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_4 матеріальну шкоду в розмірі 603 000грн., судові витрати по справі в сумі 11 203,6 грн.
Визнати недійсним договір купівлі-продажу від 04 квітня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом Овідіопольського нотаріального округу Одеської області Нерук О.М., в частині визначення покупцем квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 та визнати покупцем вказаної квартири ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_5 , припинивши право власності на вказану квартиру ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_6 .
В задоволенні інших позовних відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.
Повний текст судового рішення складено 28 грудня 2021 року.

Головуючий:                                                                                                         О. В. Князюк
  
Судді:                                                                                                                 С.О. Погорєлова

                                                                                                  О.М. Таварткіладзе