ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/7/22 Справа № 205/4312/19  Категорія 50 	  	Суддя у 1-й інстанції - Остапенко Н. Г. Суддя у 2-й інстанції - Петешенкова  М. Ю.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року                                                                 м. Дніпро

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду у складі:
       головуючого судді Петешенкової М.Ю.,
       суддів Городничої В.С., Лаченкової О.В.,
       розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження цивільну справу
       за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
       на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2021 року 
       у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: ОСОБА_3 , про зміну способу стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А:

       У травні 2019 року ОСОБА_2  звернулася до суду із вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 20 грудня 2008 рокупо 13 грудня 2012 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 , від якого мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після припинення між сторонами подружніх відносин, малолітній син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні.
       Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2011 року з ОСОБА_1 на її користь стягнуто аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 350 грн. щомісячно, починаючи з 01 квітня 2011 року до досягнення дитиною повноліття. 
       Вказує, що визначений судом розмір аліментів є недостатнім для утримання дитини, оскільки, в силу свого віку, дитина потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, лікування, що потягнуло відповідну зміну матеріального становища дитини.
       На підставі викладеного, просила суд змінити спосіб стягнення аліментів та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення сином повноліття. 
       Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково.
       Змінено спосіб стягнення аліментів з  ОСОБА_1  на утримання малолітнього сина  ОСОБА_4  визначений рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2011 року, з розміру визначеному в твердій грошовій сумі в 350 грн. на розмір в частині від доходу. Стягнуто з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  аліменти на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 у розмірі 1/6 частини заробітку (доходу) батька щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дати набрання рішенням законної сили і до повноліття дитини.
       Вирішено питання розподілу судових витрат.
       Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивачем доведено обставини, на які вона посилалась як на підставу для зміни способу стягнення аліментів. Відповідач не заперечує, що є працездатним та отримує дохід. Належних та допустимих доказів того, що знаходиться у скрутному матеріальному становищі суду не надав. 
       Не погодившись з рішенням суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення. Змінити спосіб стягнення аліментів у твердій грошовій сумі у розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
       Апеляційну скаргу мотивовано тим, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини справи та не взято до уваги відсутність у останнього постійного місця роботи та наявність другої дитини, на утримання якої він також сплачує аліменти.
       У відзиві на апеляційну скаргу, ОСОБА_2 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
       Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з таких підстав.
       Судом встановлено, що сторони у справі з 20 грудня 2008 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2012 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 липня 2011 року з ОСОБА_1 проводиться стягнення аліментів в твердій грошовій сумі у розмірі 350 грн. на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
       Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 відповідач має малолітню дитину ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.53), на утримання якого рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 20 листопада 2015 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 350 грн. щомісяця починаючи з 19 серпня 2015 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.51-52).
       Відповідно до ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1979 року, яка ратифікована Постановою ВР України № 798XII (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27 вереснґ 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
       З огляду на ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, яка згідно з Законом України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є обов`язковою для застосування національними судами, вбачається, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим.
       Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.
       Відповідно до змісту ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
       Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
       Стаття 192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.
       Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них.
       Відповідно до ст. 183 та ст. 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
       Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених у ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням.
       З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, відповідно до положень ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).
       Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у постанові від 5 лютого 2014 року у справі № 6-143цс-13.
       Отже, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів.
       Водночас, правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями ст.ст.182 - 184, 192 СК України.
       Аналогічного висновку щодо застосування вказаних норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 372/2393/17.
       У відповідності до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
       Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       Надані сторонами на підтвердження своїх вимог докази дають підстави для висновку, що суд першої інстанції правомірно задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 , оскільки встановлений раніше рішенням суду розмір аліментів на утримання малолітнього сина ОСОБА_4 , у твердій грошовій сумі 350 грн., не відповідає навіть половині мінімального прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку станом на звернення позивача до суду із вказаним позовом. 
       Відповідно до положень статті 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» встановлено у 2019 році прожитковий мінімум для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2019 року - 2027 грн., з 1 липня - 2118 грн., з 1 грудня - 2218 грн.
       Таким чином, враховуючи, що раніше встановлений рішенням суду розмір аліментів не відповідає навіть половині прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також наявні у матеріалах справи докази, зокрема те, що відповідач не заперечує, що будучи працездатною особою отримує дохід, колегія суддів вважає, що існували правомірні підстави для часткового задоволення позовних вимог ОСОБА_2 .
       Аргументи апеляційної скарги не спростовують встановлені у справі фактичні обставини та висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладені у мотивувальній частині рішення, та зводяться до незгоди позивача з висновками суду по суті спору.
       За таких обставин колегія суддів прийшла до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним і обґрунтованим і не може бути скасоване з підстав, викладених у апеляційній скарзі.
       Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
       Відповідно до положень статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За вище наведених обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дав належну оцінку всім обставинам і доказам у справі в їх сукупності та ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому приходить до висновку про те, що підстави для скасування судового рішення відсутні, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду першої інстанції, тому рішення суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Згідно ст. 141 ЦПК України, судові витрати, у зв`язку з переглядом судового рішення, розподілу не підлягають.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 382, 384 ЦПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
       Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 04 червня 2021 року - залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
Головуючий: М.Ю. Петешенкова
       Судді: В.С. Городнича
О.В. Лаченкова