РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 лютого 2022 року
м. Рівне

Справа № 569/17877/14-ц
Провадження № 22-ц/4815/205/22

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Ковальчук Н.М.,
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідачі: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Власик В.Я. на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року, ухвалене в складі судді Харечко С.П., повний текст виготовлено 24 вересня 2021 року у справі № 569/17877/14-ц,

в с т а н о в и в :

У листопада 2014 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво.
Позовна заява обґрунтована тим, що в липні 1991 року між ними та відповідачем, який є їхнім сином, було досягнуто домовленості про спільне будівництво жилого будинку. Протягом 1999 - 2005 років за кошти позивачів та за рахунок їх власних зусиль на земельній ділянці, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 і була передана у приватну власність відповідача ОСОБА_3 , було збудовано будинковолодіння. На підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на будинок. Сімейне життя між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не склалося, рішення Здолбунівського районного суду Рівненської області від 10 квітня 2006 року шлюб між ними розірвано. Вказують, що 22 вересня 2014 року Рівненським міським судом постановлено рішення у справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя, яким визначено ідеальні частки колишнього подружжя в нерухомому майні – будинку АДРЕСА_2 на кожного без його реального поділу. Вказаним рішенням суд фактично визнав побудований ними будинок спільною частковою власністю відповідачів - ОСОБА_6 та ОСОБА_3 . Зазначають, що вони в свою чергу, теж зверталися в суд з позовом до ОСОБА_3 та ОСОБА_6 про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право власності та визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку. Однак, рішенням судової палати у цивільних та адміністративних справах апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року, яке залишено без змін ухвалою Судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 лютого 2012 року, в позові їм було відмовлено. Вважають, що ОСОБА_4 має відшкодувати їм вартість використаних на будівництво матеріалів, якими вона заволоділа без достатньої правової підстави, на підставі статей 1212, 1213 ЦК України.
Ураховуючи викладене, уточнивши позовні вимоги, позивачі просили суд про задоволення позову.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 14 вересня 2021 року в задоволенні позову ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про відшкодування витрат на будівництво – відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 витрати на правову допомогу в розмірі 13150 (тринадцять тисяч сто п`ятдесят гривень) 00 копійок.
Рішення суду мотивоване тим, що сторонами не було укладено договору про здійснення будівництва їхнього будинку, а тому вимагати повернення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є безпідставним. Разом з тим, суд не прийняв до уваги наявні в матеріалах справах квитанції щодо придбання будівельних матеріалів позивачами, оскільки з них не можна встановити, що саме ці матеріали купувались на будівництво позивачами.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивачі посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.
Зазначають, що жоден із допитаних судом свідків не підтвердив, що будівництво спірного будинку здійснювали відповідачі. Вважають помилковими висновки суду, щодо відмови в задоволені позову з огляду на те, що спір між сторонами виник лише після того, як син позивачів припинив сімейні стосунки зі ОСОБА_4 .
Вважають безпідставними посилання суду, як на підставу для відмови в задоволені позову відсутність актів виконаних робіт, договорів, доказів, тощо.
Покликаються на те, що місцевий суд не надав оцінки доказам, які підтверджують наявність в позивачів коштів, а саме: ощадним книжкам, договорам продажу належного позивачам нерухомого майна, довідкам про доходи.
Вказують, що ОСОБА_4 не надала суду жодного доказу наявності в неї або її колишнього чоловіка ОСОБА_3 будь яких доходів, або заощаджень за які б вони змогли б збудувати спірний будинок.
У відзиві на апеляційного суду відповідач заперечує доводи останньої просить рішення суду залишити без зміни, а апеляційну скаргу без задоволення.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає в повній мірі.
Установлено, що  ОСОБА_3 та  ОСОБА_7  з 21 квітня 1990 року по 10 квітня 2006 року перебували в шлюбі.
Рішенням Рівненської районної ради від 8 грудня 1991 року № 290 ОСОБА_3 для індивідуального житлового будівництва було виділено земельну ділянку площею 0,10 га по АДРЕСА_1 .
Рішенням Великоомелянської сільської ради від 21 березня 1997 року № 239 ОСОБА_3 додатково виділено та передано у власність земельну ділянку площею 0, 095 га за цією самою адресою. 
У червні 1998 року ОСОБА_3 отримав державний акт на право приватної власності на всю земельну ділянку.
Будівництво спірного будинковолодіння здійснювалося у період з 1998 по 2005 рік (а.с. 95 у т. 1).
16 грудня 2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2239-р від 14 грудня 2005 року ОСОБА_3 отримав свідоцтво про право власності на будинок АДРЕСА_1 , побудований на цій земельній ділянці.
Рішенням Апеляційного суду Рівненської області від 28 листопада 2011 року у справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до ОСОБА_3 , ОСОБА_8 , треті особи виконавчий комітет Рівненської міської ради, комунальне підприємство «Рівненське міське бюро технічної інвентаризації» про визнання права спільної часткової власності на домоволодіння, визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання права спільної часткової власності на земельну ділянку, згідно якого в задоволенні позову відмовлено.
При цьому, колегія суддів вказала, що вона не ставить під сумнів наявні у справі докази, які вказують на те, що позивачі дійсно за рахунок власних коштів та власних зусиль приймали участь у будівництві спірного будинковолодіння, але з огляду на те, що апеляційний суд дійшов висновку, що ця їх участь мала місце не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, тому останні вправі вимагати від відповідачів лише відшкодування їм затрат на будівництво, якщо допомогу забудовнику вони надавали не безоплатно.
Рішенням Рівненського міського суду від 22.09.2014 року позовні вимоги ОСОБА_8  до ОСОБА_3  про поділ спільного майна подружжя - задоволено частково. Визнано ідеальні частки ОСОБА_8  та ОСОБА_3  у житловому будинку з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в АДРЕСА_1  та у земельній ділянці, площею 0,195 га по 1/2 частині за кожним. Визнано за  ОСОБА_8  та ОСОБА_3  право спільної часткової власності житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами та на земельну ділянку площею 0,195 га, що знаходяться в АДРЕСА_1  по 1/2 частині за кожним. 
Рішення набрало законної сили 25.03.2015 року.
У відповідності до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до частин першої, другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання.
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення, чи вибуло майно з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Узагальнюючи викладене, можна дійти висновку про те, що кондикція – позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.
Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України, у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.
Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондикційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.
Вказані правові висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 червня 2020 року у справі № 310/5835/13-ц (провадження № 61-46496св18).
Згідно зі статтею 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Доводи апеляційної скарги щодо доведенності розміру понесених витрат на будівництво не заслуговують на увагу з таких підстав.
Убачається, що предметом позову є відшкодування витрат на будівництво у розмірі 837071 грн.
Висновком судовї інженерно-технічної експертизи від 21.01.2016 року № 50928/2_С встановлено, що ринкова вартість житлового будинку, який розміщений по АДРЕСА_1 і позначений в технічному паспорті літерою “А-2” становить 837071 гривень. Однак, надати відповідь про вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, використаних на будівництво житлового будинку станом на 2005 рік, тобто отримання свідоцтва про права власності, неможливо без нанесення невідповідного господарського збитку об`єкту експертизи. 
У висновку експерта № EЗ-19/18 судово-будівельної технічної експертизи по заяві адвоката Власик В.Я. від 04.07.2018 року зазначено, що оскільки експерту не були надані акти-приймання передачі виконаних робіт по досліджуваному будинку, то експерт не може визначити вартість робіт і матеріалів, використаних при будівництві саме цього будинку. Тому експертом визначається вартість робіт і матеріалів, необхідних до будівництва будинку, подібного до досліджуваного, станом на день проведення експертизи.
Таким чином, суд не приймає до уваги висновок експертизи № EЗ-19/18, оскільки ним не визначено вид, кількість та якість будівельних матеріалів, які використано при будівництві, а вартість зазначена як орієнтовна.
Враховуючи те, що частина виконаних робіт носить прихований характер, а проектно-технічна документація на будівництво житлового будинку і матеріалах справи відсутня, видаткові накладні на придбання будівельних матеріалів є в недостатній кількості, апеляційний суд позбавлений можливості визначити вартість будівельних матеріалів та вартість проведених робіт.
Позивачі не представили суду будь-яких інших доказів, які б підтверджували чи спростовували кількість та вид матеріалів, які буди використані в спірному будівництві.
Апеляційний суд погоджується з тим, що позивачі вправі вимагати від відповідачів лише відшкодування їм затрат на будівництво, однак долучені до матеріалів справи чеки не ідентифікують покупця і в них не може зазначатись для кого була здійснена така покупка. 
Разом з тим, у судовому засіданні апеляційного суду відповідач ОСОБА_4 заперечила, що лише позивачі здійснювали будівництво спірного будинковолодіння. Зазначає, що її батьки та родичі також допомагали коштами на придбання будівельних матеріалів.
Оскільки, колегія суддів позбавлена можливості встановити дійсну суму витрат на будівництво, вірними є висновки суду першої інстанції щодо відмовив в задоволенні позовних вимог, оскільки належних та допустимих доказів на їх підтвердження суду не надано.
Посилання в апеляційній скарзі на те, що суд не надав оцінки доказам, а саме: ощадним книжкам, договорам продажу належного позивачам нерухомого майна, довідкам про доходи, не заслуговують на увагу, оскільки наявність коштів у позивачів жодним чином не свідчить про подальше їх цільове використання.
Суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги показання свідків та родичів щодо початку будівництва будинку та для кого він будувався, і ким велися будівельні роботи, оскільки відповідно до ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Разом з тим, висновок суду про те, що на дані правовідносини не поширюється ст. 1212 ЦК України є помилковим, однак це не призвело до неправильного вирішення спору по суті.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Враховуючи, те що апеляційні скарги залишаються без задоволення, судовий збір за розгляд апеляційних скарг покладається на позивачів.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1 , ОСОБА_2 - адвоката Власик В.Я. залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 05 листопада 2021 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складений 18 лютого 2022 року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Ковальчук Н.М.