Справа № 462/5194/19                                Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І. 
Провадження № 22-ц/811/2936/21                 Доповідач в 2-й інстанції: Шандра М. М. 
Категорія:68

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

25 січня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Львівського апеляційного суду в складі:
головуючого судді – Шандри М.М.
суддів: Левика Я.А., Савуляка Р.В.
секретаря: Іванової О.О.
за участю: ОСОБА_1 , його представника ОСОБА_2 , ОСОБА_3 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя,
ВСТАНОВИЛА:
позивач звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя, покликаючись на те, що за час перебування у шлюбі він придбав за власні кошти квартиру АДРЕСА_1 та автомобіль марки «Тойота», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 . За взаємною згодою вони здійснили поділ квартири по Ѕ частці кожному договором від 04 січня 2019 року. Автомобіль марки «Тойота», 2018 року випуску був придбаний ним за кошти від продажу житлового будинку АДРЕСА_2 та земельної ділянки на АДРЕСА_3 . Вказував, що будинок був не завершеним будівництвом, яке він будував за власні кошти. Таким чином, автомобіль було придбано ним за власні кошти 02 листопада 2018 року, однак оформлено на відповідачку, оскільки на той час вони були однією сім`єю. Згодом відповідач забрала автомобіль та відмовляється повернути йому. Просить припинити за відповідачем право власності на автомобіль марки «Тойота», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 та визнати за ним право власності на даний автомобіль.
       Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 18 червня 2021 року у позові ОСОБА_1  до ОСОБА_3  про поділ спільного майна подружжя відмовлено за безпідставністю позовних вимог. 
Рішення суду в апеляційному порядку оскаржив  ОСОБА_1 .
В апеляційній скарзі посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення судом норм матеріального та процесуального права. Зокрема зазначає, що суд не з`ясував належним чином обставин справи та не надав належної оцінки показанням свідків. Зокрема, судом безпірно встановлено, що автомобіль марки «Тойота», модель «RAVA AVA42» 2018 року випуску придбано під час перебування відповідача та позивача у шлюбі. Зазначає, що судом взято до уваги кредитний договір наданий відповідачем, відповідно до якого батьком відповідача був взятий кредит саме на покупку спірного автомобіля. Однак, жодних доказів того, що автомобіль придбаний відповідачем за кошти її батька суду не надано, а тривалий період між отриманням кредитних коштів та покупкою автомобіля вказують на інше цільове призначення отриманого кредиту. Зазначає, що згідно договору про поділ майна подружжя від 04 січня 2019 року за взаємною згодою здійснили поділ квартири, однак про будь-які інші спори, зокрема щодо спірного автомобіля при укладені даного договору не зазначалось. Крім цього, відповідач не спростувала та не довела, що спірний автомобіль придбаний за її особисті кошти. Звертає увагу на те, що показання свідка матері відповідача носять суб`єктивний характер і не можуть бути допустимим доказом у справі, а тому суд має оцінювати їх критично. Також, висновок суду, що позивачем не було надано жодних доказів, що саме кошти із продажу належного йому будинку та земельної ділянки надано для оплати спірного автомобіля не відповідає дійсності, оскільки дані обставини спростовуються показаннями свідків. 
Просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення про задоволення позову.
20.09.2021 на апеляційну скаргу позивача надійшов відзив відповідачки.
У своєму відзиві відповідачка просить у задоволення апеляційної скарги відмовити. Стверджує, що її батько для придбання спірного автомобіля передав їй 7000 євро, а в подальшому отримавши кредит в банку для придбання спірного автомобіля, передав їй ще 29721,49 євро. Твердження апелянта про те, що він придбав автомобіль за власні кошти є хибними. Додатково зазначає, що менеджер з продажу в автосалоні, де був придбаний автомобіль, повідомив суд, що у нього склалося враження, що замовником і покупцем автомобіля є саме вона – відповідачка. Вважає, що доводи апеляційної скарги не спростовують законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції.
Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення.
У судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_1 та його представник - ОСОБА_2 просили апеляційну скаргу задовольнити, покликаючись на доводи, викладені у скарзі. ОСОБА_3 просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду – без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Згідно із ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вказаним вимогам закону оскаржуване рішення суду відповідає.
Відповідно до статті 60  СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Перелік об`єктів права спільної сумісної власності визначений статтею 61 СК України.
Відповідно до вимог статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.
Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя.
Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
За правилами частини першої статті 69 та частини першої статті 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Судом встановлено наступні обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 листопада 2017 року по 08 червня 2019 року.
За час перебування у шлюбі ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1 та відповідач ОСОБА_3 придбала автомобіль марки «Тойота», 2018 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 .
Відповідно до договору про поділ майна подружжя від 04 січня 2019 року за взаємною згодою сторони здійснили поділ квартири АДРЕСА_1 , набутої ними під час перебування в зареєстрованому шлюбі, по Ѕ частці кожному (а.с.22 т.1).
Згідно договору купівлі-продажу №6925 від 11 жовтня 2018 ОСОБА_3 придбала автомобіль марки «Тойота», модель «RAV4 AVA42», 2018 року випуску (а.с.90-95 т.1).
Відповідно до видаткової накладної №ДМ00000461 від 05 листопада 2018 ОСОБА_3 внесла 873 888,00 грн за автомобіль марки «Тойота», модель «RAV4 AVA42» (а.с.98 т.1).
Позивач надав договір купівлі-продажу, відповідно до якого 02 листопада 2018 він продав належний йому будинок АДРЕСА_3 за 1349100,00 грн та за 51307,00 грн, за його твердженнями, саме ці кошти були спрямовані на придбання автомобіля.
Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Отже, той з подружжя, хто вважає майно своїм особистим, повинен належними та допустимими доказами це довести. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 у справі № 372/504/17, постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 в справі № 334/9028/15-ц, від 16 грудня 2019 в справі № 333/2114/17, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 січня 2020 в справі № 462/6409/18.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ч. 1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду.
Отже, сторона, яка посилається на те, що майно придбане у період шлюбу за особисті кошти та є її особистою власністю, в силу положень статті 81 ЦПК України зобов`язана надати суду належні докази, які б достовірно підтверджували існування таких обставин. Якщо стороною не надано таких доказів діє загальне правило про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу.
Як при розгляді справи у суді першої інстанції, так і в апеляційній скарзі позивач заперечує, що автомобіль було придбано за спільні кошти подружжя, вказаний автомобіль він придбав за кошти від продажу житлового будинку та земельної ділянки, які належали йому на праві власності. Однак позивачем не доведено того факту, що кошти від продажу нерухомого майна були спрямовані саме на купівлю спірного автомобіля, як і не надано належних, достатніх та беззаперечних доказів, що саме виключно за його особисті кошти було прибрано автомобіль марки «Тойота», 2018 року випуску.
Згідно видаткової накладної №ДМ00000461 кошти за автомобіль марки «Тойота», модель «RAV4 AVA42», 2018 року випуску, у сумі 873 888 грн внесено 05 листопада 2018 року.
При цьому, апеляційний суд додатково звертає увагу, що згідно квитанції АТ КБ «ПриватБанк» Гошко Ю.Б. 11.10.2018 вніс на рахунок сервісного центру ТзОВ Діамант частину коштів необхідних для придбання автомобіля в розмірі 28 317 грн, тобто до продажу нерухомого майна (а.с. 182 т.1).
Доводи, наведені в обґрунтування апеляційної скарги, не можуть бути підставами для скасування судового рішення, оскільки вони ґрунтуються на неправильному тлумаченні відповідачем норм матеріального та процесуального права і незгоді з ухваленим судовим рішенням та зводяться до необхідності переоцінки судом доказів.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).
Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
При вирішенні справи суд першої інстанції правильно визначив характер правовідносин між сторонами, застосував закон, що їх регулює, повно і всебічно дослідив матеріали справи та надав належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.
Ураховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а судове рішення – без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, колегія суддів, 
ПОСТАНОВИЛА:
       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
       Рішення Залізничного районного суду міста Львова від 18 червня 2021 року залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскарженою у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складання повної постанови.
       Повний текст постанови складено:10.02.2022.

Головуючий 
       
Судді