ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
                                                                                                        Головуючий І інстанції: Воловик С.В.
08 лютого 2022 р.	Справа № 480/2181/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Мельнікової Л.В.,
Суддів: Курило Л.В. ,  Рєзнікової С.С. ,
за участю секретаря судового засідання Носаченка Р.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду у місті Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 02 вересня 2021 року по справі за адміністративним позовом      ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Управління Державної міграційної служби України в Сумській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
в с т а н о в и в:
17.03.2021 року позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Державної міграційної служби України (далі – ДМС України) № 35-21 від 17.02.2021 року;
- зобов`язати ДМС України повторно розглянути його заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є громадянином Нігерії та за віросповіданням – християнин. Позивач зазначає про побоювання, що після закінчення навчання та повернення на свою батьківщину він стане жертвою терористичного угрупування, яке здійснює вбивства християн та діє на території Нігерії. У зв`язку з цим позивач звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Проте, 10.03.2021 року він отримав повідомлення про відмову у визнанні біженцем. Підставою для вказаного повідомлення послугувало рішення відповідача. Позивач вважає вищевказане рішення відповідача протиправним та таким, що порушує його права та інтереси.
У відзиві на адміністративний позов відповідач ДМС України, не погоджуючись з вимогами ОСОБА_1 , зазначив, що під час проживання в Нігерії позивач особистого переслідування за ознаками своєї релігії не зазнавав. Він не був жертвою нападів, тиску чи фізичного насильства, які б були пов`язані з етнічною приналежністю, політичними поглядами тощо. У членстві будь-яких організацій чи партій він не перебував, політичною діяльністю не займався, в жодних акціях протесту участі не приймав. Документів на підтвердження своїх усних тверджень не надав. 
Крім того, відповідач вказує, що позивач не надав доказів на підтвердження своїх усних тверджень щодо встановленої в Нігерії вимоги для громадян, які отримали медичну освіту за кордоном, відпрацювати один рік на державу та загроза бути направленим на роботу до північних штатів Нігерії, де життю та здоров`ю лікарів загрожує небезпека з боку терористичних угрупувань, а також він може постраждати від дії терористів через те, що сповідає християнство. 
Рішенням Сумський окружного адміністративного суду від 02.09.2021 року у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 відмовлено. 
Висновок суду вмотивований тим, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. 
Крім того, позивач не виявив достатності деталей і специфіки щодо обставин проживання в Нігерії. Твердження позивача щодо існування на теперішній час небезпеки, яка йому загрожує в Нігерії є безпідставними і не має реального підґрунтя. У зв`язку із вказаним позивача, згідно з п. 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця УВКБ ООН, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає свою країну, щоб оселитися в іншому місці, а його дії мотивуються бажанням змін чи пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру.
Не погоджуючись із судовим рішенням, в апеляційній скарзі позивач ОСОБА_1 , посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове про задоволення вимог його адміністративного позову. 
Аргументи, наведені ОСОБА_1 в обґрунтування вимог апеляційної скарги, фактично аналогічні наведеному у позові. 
Крім того, позивач зазначив, що суд першої інстанції безпідставно не врахував інформацію з достовірного інтернет – ресурсу «Вікіпедія» та безпідставно зазначив про не надання ним документальних доказів на користь своїх усних тверджень. 
Також, позивач зауважив, що посилання суду першої інстанції на те, що він не зміг назвати закон чи нормативний акт, яким передбачений порядок працевлаштування молодих лікарів є безпідставним, оскільки вивчення  нормативної бази країни походження заявника є прямим обов`язком Управління Державної міграційної служби України в Сумській області (далі - УДМС в Сумській області).
У відзиві на апеляційну скаргу ДМС України просить залишити її без задоволення, а рішення суду, - без змін.
На час розгляду справи третя особа УДМС в Сумській області правом надання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, що не перешкоджає апеляційному перегляду справи. 
За приписами  ст. 308 КАС України  суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги (ч. 1 ст. 308). 
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права (ч. 2 ст. 308).
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши судове рішення в межах доводів і вимог апеляційної скарги та на підставі встановлених фактичних обставин справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а судове рішення на підставі  ст. 316 КАС України  слід залишити без змін, з наступних підстав.
Судом установлено,   що ОСОБА_1 народився   ІНФОРМАЦІЯ_1 в ІЛЕ- ІФЕ, є громадянином Нігерії,  що посвідчується копією паспорту та його перекладом на українську мову (а.с. 58-59).
17.09.2020 року ОСОБА_1 звернувся до УДМС України в Сумській області із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (а.с. 48).
Обґрунтовуючи підстави звернення за захистом в Україну, позивач зазначив, що в його країні відсутні нормальні умови для проживання, люди голодують, оскільки немає роботи та хороших навчальних закладів, щоб отримати достойну освіту. Крім того, в його штаті багато терористичних угрупувань, які небезпечні для життя. Також, ОСОБА_1 зазначив, що бажає жити в Україні, оскільки він відчуває себе у безпеці та бажає навчатися і працювати.
За результатом розгляду заяви позивача від 17.09.2020 року, УДМС України в Сумській області 06.01.2021 року складено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 № НОМЕР_1 , яким, у зв`язку із встановленням відсутності умов, передбачених п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону України від 08.07.2011 року № 3671-VI «Про біженців та осіб, що потребують додаткового або тимчасового захисту»  (далі – Закон № 3671-VI), рекомендовано ДМС України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Нігерії ОСОБА_1 . Крім того, заявник не виконав вимоги ч. 2 ст. 13 Закону № 3671-VI та не пройшов медичне обстеження (а.с. 106-116).
Рішенням ДМС України від 17.02.2021 року № 35-21 підтримано висновок УДМС в Сумській області та відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, громадянина Федеративної республіки Нігерія ОСОБА_1 , оскільки встановлено, що стосовно заявника умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону № 3671-VI відсутні (а.с. 117).
10.03.2021 року ОСОБА_1 отримав від УДМС України в Сумській області повідомлення № 8, про те, що відповідно до  ст. 6 Закону № 3671-VI йому відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1 ст. 1 Закону  № 3671-VI відсутні. Підстава: рішення ДМС України від 17.02.2021 року № 35-21 (а.с. 7).
Довідкою про звернення за захистом в Україні № 007857, виданою 15.03.2021 року та дійсною до 17.04.2021 року,  засвідчено законність перебування позивача на території України на період, що розпочинається з моменту звернення з відповідною заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, і є дійсною для реалізації прав і виконання обов`язків, передбачених Законом № 3671-VI та іншими законами України, до остаточного визначення статусу такої особи чи залишення нею території України (а.с. 8).
Позивач зазначає, що він за національністю нігерієць, за віросповіданням  християнин. У той же час, в Нігерії діє терористичне ісламістське угруповання «Бока Харам», яке здійснює вбивства християн, оскільки переслідує мету побудувати ісламську державу із законами шаріату. Вказані обставини позивач підтверджує роздруківкою інформації з сайту «Вікіпедія» (а.с.11-18).
 Погоджуючись із висновком суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем, особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні визначено    Законом  № 3671-VI.
Пунктами 1, 13 статті 1 Закону № 3671-VI  встановлено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань;
Особа, яка потребує додаткового захисту, - це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967  року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Аналізуючи умови, передбачені ч. 1    ст. 1 Закону № 3671-VI, колегія суддів зазначає, що згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
При розгляді зазначених категорій справ слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін.
Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем.
Ситуація у країні походження при визнанні статусу біженця є доказом того, що суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідування є цілком обґрунтованими, тобто підкріплюються об`єктивним положенням у країні та історією, яка відбулася особисто із заявником.
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними. Факти обґрунтованості побоювань переслідування (загальну інформацію в країні походження біженця) можуть отримуватись від біженця, та незалежно від нього - з різних достовірних джерел інформації, наприклад, з публікацій у засобах масової інформації, з повідомлень національних чи міжнародних неурядових правозахисних організацій, із звітів Міністерства закордонних справ тощо.
Виходячи з буквального тлумачення наведених вище положень, небажання особи, яка звертається до міграційної служби про надання статусу біженця або особи, яка потребує додаткового захисту, повернутися в країну своєї громадянської належності має бути обґрунтоване об`єктивними обставинами, які стали причинами побоювання цієї особи за своє життя.
Необхідність доказування наявності умов для надання статусу біженця знаходить своє підтвердження у міжнародно-правових документах.
Так,    Законом України від 21.10.1999 року № 1185-XIV    ратифіковано Угоду між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців та Протокол про доповнення пункту 2 статті 4 Угоди між Урядом України та Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців.
Управлінням Верховного Комісара ООН у справах біженців ухвалено Керівництво з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця, відповідно до Конвенції 1951 року та Протоколу 1967 року (Женева, 1992 рік) (далі - Керівництво УВК ООН СБ), яке встановлює критерії оцінки при здійсненні процедур розгляду заяви особи щодо надання їй статусу біженця.
Відповідно до пунктів 45, 66 Керівництва УВК ООН СБ, особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Пунктами 99-100 глави другої Керівництва УВК ООН СБ встановлено, що під відмовою в захисті країни громадянської належності необхідно розуміти, що особі відмовлено в послугах по відмові видати національний паспорт, продовжити термін його дії, відмовити в дозволу повернутися на свою територію. Вказані факти можна розцінювати як відмова в захисті країни громадянської належності. Але, якщо захист з боку своєї країни приймається і немає підстав для відмови з причин цілком обґрунтованих побоювань від цього захисту, дана особа не потребує міжнародного захисту і не є біженцем.
У кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього, особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця (перевіряючий), повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника (пункт 195 Керівництва УВКБ ООН).
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» 1998 року, факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Отже, обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Статтею 6 Закону № 3671-VI  визначено умови, за яких особа не визнається біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, зокрема не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи 13 ч. 1  ст. 1 цього Закону, відсутні.
Відповідачем під час вирішення заяви позивача про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перевірено що він є громадянином Нігерії, народжений в південно-західному штаті ОСОБА_2 та проживав у південно-західному штаті ОСОБА_3 , де мешкає народність юрба, яка представлена значною мірою християнами. Твердження позивача про те, що він сповідає християнство може визнаватися імовірним. Території, на яких в Нігерії спостерігаються випадки порушення безпекової ситуації, мають локальний характер, а терористичне угрупування «Боко Харам» має можливість здійснювати свою діяльність лише на обмеженій північній та північно-східній територіях Нігерії. До того ж, влада вживає активні заходи щодо врегулювання ситуації та досягає значного прогресу у протистоянні тероризму на півночі країни. Християни Нігерії складають приблизно половину населення країни. Таким чином, дійсно для них може існувати небезпека з боку угрупування «Бока Харам», за умови їх проживання в окремих північно-східних регіонах країни.
Проте, позивач не надав документальних доказів на користь своїх усних тверджень щодо встановленої в Нігерії вимоги після повернення з навчання працювати 1 рік на державу та загрози бути направленим на роботу до північних штатів Нігерії. Він не зміг назвати закон чи нормативний акт, яким передбачено зазначений порядок працевлаштування молодих лікарів.
В той же час, проведено дослідження відкритих джерел інформації стосовно вказаних обставин та встановлено, що лікарі, які працюють в медичних закладах на території, де поширена діяльність « ІНФОРМАЦІЯ_2 », можуть ставати жертвами нападів. Однак встановлено, що лікарі з північних штатів мають змогу залишати небезпечні міста та переїжджати до інших штатів. У відкритих джерелах відсутня інформація щодо існування для лікарів загрози бути примусово направленими на роботу до північних штатів Нігерії.
Отже, позивачем не наведено переконливих доводів щодо відповідності повідомлених фактів дійсності. Наявна суперечливість у повідомлених позивачем обставинах, не надано жодного доказу щодо обставин, на які позивач посилався.
Крім того, сам позивач під час співбесіди зазначав, що у нього особисто не виникало проблем, в тому числі таких, що були б пов`язані з його віросповіданням, що його не переслідували за ознаками віросповідання, належністю до певної соціальної групи (лікарів), що йому особисто ніхто не погрожував.
Колегія суддів зазначає, що ані до органу міграційної служби, ані до суду позивачем не надано жодного доказу його переслідування.
Також, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_1 при зверненні з заявою не виконав вимог ч. 2  ст. 13 Закону № 3671-VI  та не пройшов медичне обстеження.
Крім того, при прийнятті спірного рішення відповідачем перевірено, що у Нігерії в 2019 році мали місце проблеми з дотриманням прав людини. Однак, позивач не заявляв про факти протиправних арештів, затримань або порушень особистих прав та свобод під час проживання в Нігерії. Позивач не мав проблем з представниками державної влади в країні. Не було отримано інформації про кримінальне переслідування позивача владою країни громадянської належності. За обліками Генерального секретаріату Інтерполу він не значиться. Не було встановлено порушення ст. 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.
Досліджені матеріали справи у своїй сукупності свідчить про те, що доводи позивача є надуманими, а причини, які він зазначає, щоб залишитись в Україні, не пов`язані з його обґрунтованими побоюваннями стати жертвою переслідувань за певними ознаками проблем в країні, а необхідні для тимчасової легалізації, оскільки він бажає стабільно жити в Україні, соціально інтегруватись. Як зазначено в заяві-анкеті позивача (а.с. 48): «Я хочу жити в Україні, тут я відчуваю себе в безпеці, я можу нормально учитися, робити і не боятися за своє життя та своє майбутнє».
Такі обставини не узгоджуються із доводами позивача для отримання статусу біженця або особи, що потребує додаткового захисту, що суд оцінює як неправдоподібність та суперечливість тверджень позивача.
Крім того, колегія суддів не приймає до уваги посилання позивача на інформацію з «Вікіпедія», оскільки «Вікіпедія» є онлайн-енциклопедією та не є офіційним джерелом інформації, може містити неточності. 
Таким чином, відповідач дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності відносно позивача умов, передбачених п. 1, 13 ч. 1  ст. 1 Закону № 3671-VI, з урахуванням чого колегія суддів дійшла висновку про недоведеність порушення прав позивача спірним рішенням.
Інші доводи апеляційної скарги означених висновків колегії суддів не спростовують.
При цьому, колегія суддів враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (№ 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (№ 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.Spain) серія A. 303-A; пункт 29).
Згідно п. 1 ч. 1  ст. 315 КАС України  за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
У відповідності до ч. 1  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 292, 293, 308, 311, 313, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сумського окружного  адміністративного суду від 02 вересня 2021 року, - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя 		Л.В. Мельнікова	
Судді	   	Л.В. Курило    С.С. Рєзнікова   	
          Постанова у повному обсязі виготовлена і підписана 18 лютого 2022 року.