ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1382/22 Справа № 183/2717/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Майна  Г. Є. Суддя у 2-й інстанції - Красвітна  Т. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2022 року колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого –                        Красвітної Т.П., 
суддів:                                Свистунової О.В., Єлізаренко І.А.,
при секретарі                        Гулієву М.І.о.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укргазвидобування", третя особа – Красноградське відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз", про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу, – 
ВСТАНОВИЛА:
20 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що з 26 жовтня 2018 року він працював у Красноградському відділенні технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування" водієм автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки №3. Відповідно до витягу з наказу №98-к від 17 жовтня 2019 року, він звільнений 25 жовтня 2019 року з причини закінчення строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпП України). У той же час, 24 жовтня 2019 року ним укладено контракт з Міністерством оборони України про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, на посадах осіб рядового та сержантського складу, про що повідомленням №1621 від 24 жовтня 2019 року повідомлено Красноградське відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурове управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування", де позивач працював на час укладення контракту на посаді водія та роз`яснено, що відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігається місце роботи та середній заробіток. Указані дії відповідача щодо звільнення позивача позивач вважає незаконними. Тому ОСОБА_1 просив визнати наказ АТ "Укргазвидобування" про звільнення його №98-к від 17.10.2019 року незаконним; поновити ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки №3 у Красноградському відділенні технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління «Укрбургаз» Акціонерного товариства "Укргазвидобування", а також стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 46610,88 грн. з уточненням суми на день ухвалення рішення суду.
Разом із позовною заявою представником позивача до суду подана заява про поновлення строків для подання позовної заяви, у якій зазначено, що з 24 жовтня 2019 року ОСОБА_1 прийнятий на військову службу за контрактом, тобто є військовослужбовцем, безпосередньо бере участь в антитерористичній операції, обмежений у вільних діях і не зміг у жовтні 2019 року, в той час, коли знаходився на військовій службі, прибути на підприємство для з`ясування питання про причини свого звільнення, і, як наслідок, не мав можливості звернутися до суду в 3-місячний строк, оскільки не мав необхідних документів для такого звернення. Лише після укладення Договору на надання правової допомоги та подання адвокатських запитів і отримання на них відповідей, у позивача з`явилась можливість звернення до суду. Оскільки копія наказу про звільнення позивача була вручена представникові позивача лише 15 лютого 2020 року, останнім днем для звернення з цим позовом до суду є 15 травня 2020 року.
Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового судового рішення про задоволення позовних вимог. 
Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для часткового задоволення апеляційної скарги, скасування оскаржуваного рішення і ухвалення нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. 
Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що відповідно до наказу №118-К від 25 жовтня 2018 року, з 26 жовтня 2018 року ОСОБА_1 був прийнятий відповідачем на роботу водієм автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки №3 з годинною тарифною ставкою 58,65 грн. на умовах строкового трудового договору строком на один рік, до 25 жовтня 2019 року (а.с. 192, 194 т.1).
Наказом відповідача по особовому складу №98-К від 17 жовтня 2019 року, звільнено з роботи ОСОБА_1 , водія автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки №3, 25 жовтня 2019 року, в зв`язку з закінченням строкового трудового договору, п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 195 т.1).
24 жовтня 2019 року між Міністерством оборони України, в особі ТВО командира військової частини НОМЕР_1 полковника ОСОБА_3 та ОСОБА_1 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу, строком на три роки, ОСОБА_1 прийнято на військову службу за контрактом та призначено на посаду оператора 2 відділення інженерних загороджень взводу інженерних загороджень інженерно-саперної роти групи інженерного забезпечення з 24 жовтня 2019 року, що підтверджується копією витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 24 жовтня 2019 року № 517 та копією контракту про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового та сержантського складу від 24 жовтня 2019 року (а.с. 137-140, 166 т.1). 
24 жовтня 2019 року за №1621 Військовим комісаром Сахновщинського районного військового комісаріату Харківської області підполковником ОСОБА_4 на адресу ТВО начальника Красноградського відділення технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління "Укрбургаз" АТ "Укргазвидобування" було направлено повідомлення про прийняття ОСОБА_1 на військову службу за контрактом осіб рядового складу строком на 3 (три) роки з 24 жовтня 2019 року та роз`яснено, що відповідно до ст. 119 КЗпП України за позивачем зберігається місце роботи та середній заробіток. Це повідомлення відповідач отримав 30 жовтня 2019 року (а.с. 198 т.1). 
Частиною п`ятою статті 17 Конституції України гарантовано, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. У частині шостій статті 43 Конституції України гарантовано громадянам захист від незаконного звільнення.
З підстав, передбачених пунктом 2 частини першої статті 36 КЗпП України, трудовий договір може бути припинений у разі закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення.
У відповідності до частини третьої статті 119 КЗпП України (на час виникнення спірних правовідносин) за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей".
Зі змісту цієї правової норми убачається, що для вирішення питання про наявність права на гарантії для працівників на час виконання державних або громадських обов`язків правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни початку та завершення мобілізації, демобілізації та час дії особливого періоду.
При цьому, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій.
Передбачені статтею 119 КЗпП України гарантії за своєю сферою дії поширюються на всіх без винятку працівників незалежно від того, працюють вони за строковим чи безстроковим трудовим договором. Право на зазначенні гарантії виникає у зв`язку із настанням юридичного факту залучення до виконання обов`язків, передбачених законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», прийняттям на військову службу за контрактом, призову на військову службу за призовом під час мобілізації або на особливий період.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі №813/782/17.
Таким чином, твердження відповідача про безпідставність позовних вимог з огляду на те, що стаття 119 КЗпП України поширюється лише на випадки звільнення працівника з ініціативи роботодавця і застосовується до безстрокових трудових договорів, є таким, що ґрунтується на довільному тлумаченні законодавства.
Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законами України «Про оборону України», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними нормативними актами.
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
За змістом статті 3 Закону України «Про оборону України» підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
Мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати мирного часу (стаття 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію»).
Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу.
Згідно зі статтею 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.
Відповідно до частин першої та другої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом.
Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені статтею 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Судом установлено, що 24 жовтня 2019 року позивач уклав Контракт на проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб рядового та сержантського складу строком на три роки.
Вирішуючи питання щодо наявності на час виникнення спірних правовідносин особливого періоду, суд виходить з наступного.
Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України № 1126-VІІ від 17 березня 2014 року і з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою собою про його скасування не приймалося.
Крім того, рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Вищий Адміністративний Суд України у постанові від 16 лютого 2015 року (справа № 800/582/14), виходячи із системного аналізу норм Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», зазначив, що закінчення періоду мобілізації не є підставою для припинення особливого періоду. 
Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; приймаючи до уваги, що закінчення періоду мобілізації не є самостійною підставою для припинення особливого періоду, а в Україні такий період розпочався 18 березня 2014 року за Указом Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17 березня 2014 року №303/2014 і триває до теперішнього часу, законодавством не встановлено жодних відмінностей між правовим становищем працівників, які уклали строкові трудові договори, та працівників, що працюють за безстроковими трудовими договорами, зокрема, й щодо поширення на них установлених законом гарантій, пільг і компенсацій, - суд дійшов висновку про незаконність звільнення ОСОБА_1 та відповідно наявність підстав для визнання незаконнимнаказу АТ "Укргазвидобування" №98-к від 17.10.2019 року про звільнення позивача і поновлення його на роботі. 
Частиною 1 ст. 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. 
Встановлений статтею 233 КЗпП України строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. 
У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки (стаття 234 КЗпП України). 
Стаття 234 КЗпП України не визначає переліку причин для поновлення строку та їх поважність має визначається судом в кожному випадку, залежно від конкретних обставин справи. При цьому очевидно, що як поважні причини пропуску строку, встановленого в частині першій статті 233 КЗпП України, мають кваліфікуватися ті, які об`єктивно перешкоджали чи створювали істотні труднощі для своєчасного звернення до суду та підтверджені належними доказами. 
У постанові від 05 липня 2017 року у справі №758/9773/15-ц Верховний Суд України вказав, що установлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Ці строки не перериваються і не зупиняються. Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Разом з тим, якщо строк звернення до суду, установлений статтею 233 КЗпП України, пропущено без поважних причин, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском зазначеного строку. У кожному випадку суд зобов`язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив із того, що позивач, будучи обізнаним про своє звільнення, отримавши наказ про звільнення, у встановлений статтею 233 КЗпП України строк не оспорював у суді незаконність свого звільнення та не довів поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом у цій справі, що є підставою для відмови у задоволенні позову. 
Встановлено, що з даним позовом позивач звернувся до суду 15 травня 2020 року, а копію наказу про звільнення від 17 жовтня 2019 року представник позивача отримала лише 15 лютого 2020 року (а.с. 152, 158 т.1). 
Разом з тим, пунктом 1 Глави ХІХ Прикінцевих положень КЗпП України, який набрав чинності 30.03.2020 року, встановлено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. 
Крім того, судом встановлено, що трудову книжку позивач на час розгляду справи судом так і не отримав, а вона знаходиться у відповідача. 
Виходячи з викладеного, приймаючи до уваги незначний пропуск позивачем строку до впровадження карантинних заходів, з метою забезпечення особи права на доступ до правосуддя, колегія вважає за можливе поновити ОСОБА_1 пропущений ним місячний строк, встановлений статтею 233 КЗпП України. 

Положеннями статті 236 КЗпП України передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. 
Оскільки звільнення позивача відбулось незаконно та він підлягає поновленню на роботі, з АТ "Укргазвидобування" на користь  ОСОБА_1 , також підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 194887 (сто дев`яносто чотири тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн. 52 коп. за період з 26.10.2019 року до 15.02.2022 року.
На викладене вище місцевий суд уваги не звернув, у повному обсязі фактичні обставини справи не встановив, що призвело до ухвалення помилкового рішення, яке підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення. 
Суд звертає увагу, що, відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. 
Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про часткове задоволення позовних вимог. 
Керуючись ст.ст. 259, 268, 367, 376, 381-383 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  -  ОСОБА_2  – задовольнити частково. 
Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2021 року – скасувати та ухвалити нове судове рішення. 
Позовні вимоги ОСОБА_1 до Акціонерного товариства "Укргазвидобування" про визнання протиправним наказу про звільнення, поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу – задовольнити частково. 
Наказ Акціонерного товариства "Укргазвидобування" №98-к від 17.10.2019 року про звільнення ОСОБА_1 – визнати незаконним. 
Поновити на роботі ОСОБА_1 на посаді водія автотранспортних засобів 3-го класу колони автомобільної техніки №3 у Красноградському відділенні технологічного транспорту і спеціальної техніки Філії Бурового управління «Укрбургаз» Акціонерного товариства "Укргазвидобування". 
Стягнути з Акціонерного товариства "Укргазвидобування" (код ЄДРПОУ 30019775) на користь  ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 194887 (сто дев`яносто чотири тисячі вісімсот вісімдесят сім) грн. 52 коп. 
Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 7092 (сім тисяч дев`яносто дві) грн. 96 коп. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та протягом тридцяти днів може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до Верховного Суду. 

Головуючий                                                                        Т.П. Красвітна

Судді                                                                                І.А. Єлізаренко
                                                                               
                                                                                       О.В. Свистунова