ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/1796/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Донець В.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
  11 січня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Федотова І.В., 
суддів: Єгорової Н.М. та Чаку Є.В., 
розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 до Кабінету Міністрів України про зобов`язання вчинити дії,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 звернулися до суду з позовом в якому просили зобов`язати Кабінет Міністрів України забезпечити виконання основних невідчужуваних і непорушних конституційних прав громадян України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на свою приватну власність і на володіння, користування і розпорядження своєю власністю шляхом вжиття заходів для відновлення і повернення та реструктуризації державного і гарантованого державою боргу перед ними, по їх діючим вкладам, які вони внесли, на зберігання та для їх збільшення за рахунок банківського проценту, під державні гарантії і зобов`язання в Державний ощадний банк України в першому півріччі 1992 року на строкові накопичувальні вклади на строк понад 8 років, під 25% річних іншими грошима (українськими карбованцями-купонами), які до цього часу ще не приведені у відповідність до нової грошової одиниці України гривні, з урахуванням їх початкової вартості доходності та індексу інфляції, згідно з Конституцією України, законами України, державними гарантіями і зобов`язаннями, з одночасним переведенням їх на більш вигідні для держави договірні умови (які до цього часу сторонами не переглядались) з довгострокових накопичувальних вкладів на довгострокові з щорічною виплатою банківських процентів, з доходністю не меншою за облікову ставку НБУ, для припинення подальшого нарощування геометричною прогресією величезного державного і гарантованого державою боргу, який Уряд України вже 28 років накопичує перед ними на вкрай невигідних для держави умовах (з накопичувальною доходністю 25% річних!!!) і для припинення нанесення ще більш значної (величезної) шкоди державі в особливо великих розмірах та спричинення ще більш тяжких (нищівних) наслідків для держави.
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2021 року у задоволенні позову було відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, позивачами подано апеляційну скаргу, в якій просять його скасувати, оскільки вважають, що таке суперечить Конституції України, законам України, державним гарантіям і зобов`язанням.
Доводи апелянта ґрунтуються на тому, що оскаржуване рішення порушує принцип верховенства права і дає можливість високо посадовцям Уряду і далі проводити антилюдяну, антидержавну і антикорупційну діяльність та злочинну бездіяльність направлену на знищення Держави і громадян України.
Крім того, вказують про те, що судом при здійсненні правосуддя не застосовані норми матеріального права, які мають вищу юридичну силу, та взагалі нічого не зроблено для припинення протиправної бездіяльності високопосадовців Уряду щодо захисту і відновлення їх протиправно порушених основних невідчужуваних і непорушних Конституційних прав.
Також, наголошують на тому, що усі їх вимоги і доводи є законними, достатньо вмотивованими, обґрунтованими і достатніми.
Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п.1 ч. 1 ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі відсутності клопотань від усіх учасників справи про розгляд справи за їх участю.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Аналіз норм чинного законодавства вказує на те, що основним законодавчим актом який регулює спірні правовідносини є Закон України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» (далі - Закон № 537/96-ВР).
Відповідно до статті 1 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України" на підставі цього Закону встановлюються зобов`язання держави перед громадянами України, які внаслідок знецінення втратили грошові заощадження, поміщені в період до 2 січня 1992 року в установи Ощадного банку СРСР та державного страхування СРСР, що діяли на території України, а також у державні цінні папери, придбані в установах Ощадного банку СРСР, що діяли на території України, у тому числі облігації Державної цільової безпроцентної позики 1990 року, облігації Державної внутрішньої виграшної позики 1982 року, державні казначейські зобов`язання СРСР, сертифікати Ощадного банку СРСР. Компенсації підлягають також грошові заощадження громадян України, поміщені в установи Ощадного банку України та колишнього Укрдержстраху протягом 1992-1994 років і які знаходилися на рахунках зазначених установ не менше одного повного календарного року в період 1992-1995 років.
Тобто, компенсації підлягають в тому числі і строкові накопичувальні вклади, які були внесені, як стверджують позивачі, на зберігання та для їх збільшення за рахунок банківського проценту в першому півріччі 1992 року іншими грошима до Державного ощадного банку України під державні гарантії і зобов`язання держави Україна. 
На підтвердження наявності строкових накопичувальних вкладів позивачами було надано до суду апеляційної інстанції довідки Жовтневого відділення №144 Ощадного банку України м. Запоріжжя, в яких зазначено, що в 1992 році позивачами у Жовтневе відділення №144 Ощадного банку України м. Запоріжжя внесені для збереження, на строкові вклади грошові засоби, на 8 років під 25% річних.
За приписами статті 2 Закону № 537/96-ВР держава взяла на себе обов`язок забезпечити збереження та відновлення реальної вартості заощаджень громадян і гарантує їх компенсацію у встановленому порядку.
На виконання вимог Закону № 537/96-ВР, установи Ощадного банку України проводять одноразову індексацію вкладів громадян у співвідношенні 1 крб. заощаджень на 1,05 гривні, і на проіндексовані суми видають компенсаційні ощадні книжки. Що стосується сум проіндексованих (відновлених) заощаджень, то вони знаходяться на позабалансовому рахунку банку і є борговими зобов`язаннями держави.
Згідно з статтею 4 Закону №537 компенсація зазначених у частині першій статті 1 цього Закону заощаджень громадян проводиться в порядку, встановленому статями 6 і 7 цього Закону, та гарантується державою в сумі, яка на 1 жовтня 1996 року становить 131,96 млрд. гривень.
Відповідно до абзаців 1-4 статті 6 Закону №537 компенсація громадянам України втрат від знецінення грошових заощаджень проводиться починаючи з 1997 року в грошовій формі за рахунок коштів Державного бюджету України та інших формах відповідно до законодавства.
Відповідно до абзацу 1 статті 7 Закону № 537 заощадження повертаються поетапно, залежно від суми вкладу в межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік.
Водночас, Законом України «Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України» не обмежено у часі та не визначено етапів повернення знецінених заощаджень громадян.
Таким чином, передумовою для виплати знецінених заощаджень громадян є передбачення окремою статтею в Державному бюджеті України відповідних видатків. Порядок таких виплат громадянам України регулюється відповідними постановами Кабінету Міністрів України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України на поточний рік. Уряд України може залучати для здійснення компенсаційних виплат також позабюджетні кошти, у тому числі кошти, залучені до Державного бюджету України через спеціальні податки, встановлені законами України, а також від здійснення операцій з державними цінними паперами.
Колегія суддів звертає увагу, що можливість прямого повернення державного боргу, визначена Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", залежить від стану розвитку економіки України, обсягу внутрішнього валового продукту, спроможності державного бюджету України, інших фінансових та економічних показників.
З огляду на те, що перелік груп вкладників і порядок проведення виплат проіндексованих грошових заощаджень, а також обсяг виплат згідно із статтею 8 цього Закону у межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, встановлюються Кабінетом Міністрів України, суд не може втручатись в компетенцію Уряду щодо здійснення таких виплат.
Як вірно встановлено судом першої інстанції зі змісту статей 1 законів України "Про державний бюджет України на 2020 рік", «Про Державний бюджет України на 2019 рік", Про Державний бюджет на 2018 рік", "Про державний бюджет на 2017 рік", "Про Державний бюджет на 2016 рік", "Про державний бюджет на 2015 рік", вбачається, що Державний бюджет України планувався з дефіцитом, цими законами не визначалось окремої статті, як це передбачено Законом України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України, для виплати компенсації заощаджень відповідно до цього Закону.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що нездійснення компенсації позивачам є обмеженням їх права власності, однак таке обмеження передбачене Законом № 537/96-ВР, реалізація положень якого залежить від фінансового стану держави.
Більше того, 10.10.2001 року Конституційним Судом України прийнято рішення №13рп/2001 у справі за конституційним поданням Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень статей 7, 8 Закону України "Про державні гарантії відновлення заощаджень громадян України", щодо офіційного тлумачення положень статей 22, 41, 64 Конституції України (справа про заощадження громадян).
У абзацах 1-4 пункту 5.4 рішення Конституційним Судом України зазначено: "Відповідно до Конституції України власники, здійснюючи право власності, повинні додержуватися конституційних положень про те, що "власність зобов`язує", і вона "не повинна використовуватись на шкоду людині і суспільству" (частина третя статті 13), а також, що використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства (частина сьома статті 41).
Отже, із системного аналізу положень Конституції України випливає, що право власності може бути обмежено.
Право держави обмежити володіння, користування та розпорядження майном визначено і Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини та основних свобод 1950 року. Кожна фізична або юридична особа, зазначається в цьому документі, має право мирно володіти своїм майном. Проте держава має право "вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів..." (стаття 1).
З огляду на це Конституційний Суд України вважає, що положення статті 7 Закону, відповідно до яких заощадження повертаються "поетапно", "залежно від суми вкладу", "у межах коштів, передбачених для цього Державним бюджетом України на поточний рік", хоча і обмежують конституційне право власності громадян, але не суперечать статтям 13, 41, 64 та іншим статтям Конституції України.".
Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 25 вересня 2019 року у справі № 826/12503/16 та від 14 травня 2020 року у справі №814/1690/17. 
Таким чином, висновок суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов`язання відповідача забезпечити виконання основних невідчужуваних і непорушних конституційних прав громадян України ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 на приватну власність і на володіння, користування і розпорядження своєю власністю шляхом вжиття заходів для відновлення і повернення та реструктуризації державного і гарантованого державою боргу по діючим вкладам, які внесені, на зберігання та для їх збільшення за рахунок банківського проценту, під державні гарантії і зобов`язання в Державний ощадний банк України в першому півріччі 1992 року на строкові накопичувальні вклади на строк понад 8 років, під 25% річних іншими грошима (українськими карбованцями-купонами), з урахуванням їх початкової вартості доходності та індексу інфляції, згідно з Конституцією України, законами України, державними гарантіями і зобов`язаннями є правомірним.
Також, суд першої інстанції обґрунтовано відмовив позивачам в задоволенні їх вимоги про переведення вкладів на більш вигідні для держави договірні умови (які до цього часу сторонами не переглядались) з довгострокових накопичувальних вкладів на довгострокові з щорічною виплатою банківських процентів, з доходністю не меншою за облікову ставку НБУ, з огляду на відсутність у Кабінету Міністрів України відповідної компетенції розпоряджатися банківськими вкладами, в тому числі і позивачів.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
Оцінюючи доводи апелянта, колегія суддів зазначає, що обставини, наведені в апеляційній скарзі, були ретельно перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. 
На підставі вищенаведеного, приймаючи до уваги, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, висновки суду першої інстанції доводами апелянта не спростовані, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для його зміни або скасування.
Керуючись ст.ст. 242, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 16 липня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 329-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                                І.В. Федотов

Судді:                                                                                                    Н.М. Єгорова

 Є.В. Чаку