ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/2551/22 Справа № 173/229/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Петрюк Т. М. Суддя у 2-й інстанції - Городнича В. С.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2022 року                                                                м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого - Городничої В.С.,
суддів: Лаченкової О.В., Петешенкової М.Ю.,
при секретарі — Панасенко С.С., 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпрі апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення від права спадкування за законом та визнання права на спадкове майно та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності в порядку спадкування, – 

ВСТАНОВИЛА:

       У лютому 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про усунення від права спадкування за законом відповідача ОСОБА_2 та визнання права на спадкове майно, в обґрунтування якого посилався на те, що він та його брат ОСОБА_3 , є синами ОСОБА_4 , який після розлучення з їх матір`ю у 1998 році проживав окремо від них. 
       У 2007 році батько переніс перший інсульт, через що пересувався за допомогою ціпка, а також в нього погано функціонувала права нога та рука, в результаті чого, їх батько отримав інвалідність та потребував виконувати медичні рекомендації, проходив обстеження, лікувався й мав певні обмеження в побуті.
       В 2008 році їх батько одружився вдруге з ОСОБА_5 . Шлюб між ними було зареєстровано у Зарічанській сільській раді 15 квітня 2008 року. Після одруження в період з 24 квітня 2008 року по 08 травня 2008 року їх батько вкотре потрапив до лікарні. 
       Протягом більше ніж п`ять років їх батько мав захворювання пожиттєвого характеру.
Проживав одиноко в АДРЕСА_1 .
       18 березня 2019 року їх батько, ОСОБА_4 , який проживав один в АДРЕСА_1 , – помер.
       Після його смерті він та його брат звернулись до приватного нотаріуса Бас Я.А. із завами про прийнятя спадщини. 
       Також, 18 березня 2019 року позивачем отримано витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, а його брат відмовився від спадкування на його користь. 
       Після смерті їх батька залишилось спадкове майно: двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня2011 року; житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташований в АДРЕСА_1 на підставі договору дарування від 11 січня 2002 року та транспортний засіб – луговий автомобіль - Шевроле Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 . Дане майно їх батько придбав в 2005, тобто, майно було придбане їх батьком за власні кошти до укладення шлюбу з відповідачкою.
       22 липня 2009 року їх батько перереєстрував автомобіль на відповідача, після чого в технічному паспорті ОСОБА_2 була вказана в якості власника легкового автомобіля, а батько мав право на керування транспортним засобом. 
       Після перереєстрації майна на відповідача, остання період з 2011 почала проживати в іншому населеному пункті, у помешканні власником якого був його батько, за адресою: АДРЕСА_3 . 
       14 березня 2019 року ОСОБА_2 зателефонувала сусідка його батька та повідомила, що ОСОБА_4 приїхав до неї на належному йому автомобілі - Шевроле Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 , та почуває себе погано. Коли позивач прибув до сусідки до батька, то поспілкувався з останнім та викликав швидку медичну допомогу. Після прибуття до лікарні його батька було оглянуто черговим лікарем та прийняте рішення про його довгострокову госпіталізацію до неврологічного відділення через підозру лікарів на інфаркт й повторний інсульт. У зв`язку з погіршенням стану здоров`я батька, він не приходячи до тями ІНФОРМАЦІЯ_1 помер. Всі ці події відбулись без присутності відповідача.
       Разом з тим, позивач зазначив, що після 14 березня 2019 року відповідач, в період окремого проживання з його батьком, проникла до його домоволодіння в с.Домоткань та забрала звідти грошові кошти, належні його батькові, домашнє вино, особисту пенсію батька, його особисту пенсійну картку, документи на майно та побутову техніку та домашню худобу.
       15 березня 2019 року позивач повідомив відповідачу, що майно за рішенням батька знаходиться в нього та він несе повну відповідальність за його збереження. Проте, відповідач після зустрічі з ним, почала вимагати від нього повернути їй майно батька, зокрема, легковий автомобіль - Шевроле Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 . 
       Посилаючись на ухилення відповідача від надання ОСОБА_4 допомоги, який потребував допомоги та належного утримання, позивач вважав, що ОСОБА_2 усунулась від виконання цих обов`язків, обравши для себе режим окремого проживання, через що його батько був змушений маючи тяжку хворобу та обмеження надані лікарями та медико-соціальною експертною комісією, проживаючи одиноко, тяжко працювати по господарству, щоб забезпечити собі існування, в той час як відповідно до рекомендацій лікарів, йому було заборонено фізичні навантаження, працю та перегрівання. 
       Водночас, позивач зазначив, що він та його брат надавали фізичну допомогу в побуті батькові, купували ліки, контролювали їх прийом, слідкували за дотриманням ним рекомендацій лікарів та МСЕК. Також всіляко полегшували побут батька, спілкувались з батьком аж до його смерті, за власні кошти його поховали та своєчасно звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.
       З огляду на вищезазначене, ОСОБА_2 просив суд усунути відповідачку ОСОБА_2 від права на спадкування за законом першої черги після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та визнати за ним право на спадкування майна у першій черзі.
       У серпні 2020 року відповідачка ОСОБА_2 звернулась до суду із зустрічною позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання права власності в порядку спадкування, в обґрунтування якої посилалася на те, що приблизно з 1999 року вона та ОСОБА_4 почали проживати разом як одна сім`я та вели спільне господарство. 
       У 2008 році між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб у виконавчому комітеті Зарічанської сільської ради Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, актовий запис № 1.
        ІНФОРМАЦІЯ_1 її чоловік, ОСОБА_4 , помер.
       Після відкриття спадщини, вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з відповідними заявами звернулись до приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А.
       06 квітня 2020 року приватним нотаріусом Верхньодніпровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Бас Я.А. прийнято постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у видачі їй свідоцтва про право на спадщину на частину будинку АДРЕСА_4 та квартири АДРЕСА_2 , в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності померлого на зазначене майно.
       Посилаючись на те, що правовстановлюючі документи на зазначене вище майно знаходяться у позивача за первісною позовною заявою та їх копії долучені до поданого ним позову про усунення її від справа на спадкування, ОСОБА_2 просила суд визнати за нею в порядку спадкування за законом право власності на 1/3 частину спадкового майна, а саме: будинку АДРЕСА_4 та на 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 , після смерті чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Рішенням Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року позовні вимоги за первісною позовною заявою ОСОБА_2 – задоволено частково: визнано за ОСОБА_2 право на спадкування майна після смерті батька ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , як спадкоємця за законом першої черги, при цьому, у задоволенні позовних вимог про усунення від спадкування, як спадкоємця за законом першої черги, відповідачки ОСОБА_2 , після смерті чоловіка, ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 – відмовлено.
       Позовні вимоги за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 – задоволено, а саме визнано за ОСОБА_2 в порядку спадкування за законом після чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_4 , та 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 . Також вирішено питання розподілу судових витрат.
       Не погодившись з таким рішенням, позивач за первісним позовом – ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить його скасувати і ухвалити нове рішення, яким усунути відповідачку за первісним позовом ОСОБА_2 від права на спадкування за законом першої черги після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , та залишити без розгляду зустрічний позов ОСОБА_2 у даній справі про визнання права власності в порядку спадкування.
       Інші учасники процесу не скористалися своїм правом подати до суду апеляційної інстанції відзив на апеляційну скаргу у цій справі станом на час її розгляду апеляційним судом, але в силу вимог ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
       Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду — без змін, з огляду на таке.
       Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про смерть.
       Спадкоємцями майна після смерті ОСОБА_4 , є його сини: ОСОБА_2 і ОСОБА_3 , та його дружина ОСОБА_2 .
       До складу спадщини, що відкрилась після смерті ОСОБА_4 , входить: 
       – двокімнатна квартира АДРЕСА_2 , яка належала померлому на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 27 грудня 2011 року;
       – житловий будинок з надвірними спорудами та земельною ділянкою, розташований в АДРЕСА_1 , яка належав померлому на підставі договору дарування від 11 січня 2002 року;
       – транспортний засіб - легковий автомобіль Шевроле Ніва 21230, 2004 року випуску, державний знак НОМЕР_1 .
       Відповідно до матеріалів спадкової справи №11/2019, відкритої після смерті ОСОБА_4 , позивач ОСОБА_2 подав до приватного нотаріуса заяву про прийняття спадщини ІНФОРМАЦІЯ_1 , в день смерті батька; ОСОБА_3 , відповідно до заяви від 19 березня 2019 року, відмовився від належної йому частки після смерті батька на користь іншого спадкоємця, сина спадкодавця, ОСОБА_2 ; 22 березня 2019 року до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після померлого чоловіка звернулась відповідачка ОСОБА_2 .
       З наданої до суду медичної документації, судом першої інстанції також було встановлено, що ОСОБА_4 мав хронічні захворювання, починаючи з 2007 року, переніс інфаркт головного мозку. Інфаркт міокарда, мав лівосторонню елегію верхньої кінцівки, парез нижньої кінцівки. Гіпертонічну хворобу. В 2007 та 2008 році проходив стаціонарне лікування.
З 14 березня 2019 року по 18 березня 2018 року також перебував на стаціонарному лікуванні та помер.
       В повідомленні наданому КП «Верхньодніпровська центральна районна лікарня «ВРР» від 27 січня 2020 року за №150 зазначено, що ОСОБА_4 мав хронічні захворювання, медичні рекомендації виконувались незадовільно, що призвело до його останньої госпіталізації. З 2007 по 2019 рік хворий не проходив відновлювальне лікування згідно рекомендації лікарів.
       Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що у позивача за первісною позовною заявою – ОСОБА_2 , як спадкоємця за законом першої черги, виникло право на спадкування після смерті його батька – ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , тобто, дане право передбачене нормами чинного законодавства та визнається відповідачкою за первісною позовною заявою – ОСОБА_2 , тому дійшов висновку, що позовні вимоги первісної позовної заяви в частині визнання права позивача – ОСОБА_2 на спадкове майно підлягають задоволенню.
       Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 1216 ЦК України – спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщина) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців).
       Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті.
       Відповідно до ст. 1268, 1269 ЦК України спадкоємці за законом чи за заповітом мають право прийняти спадщину або не прийняти її.
       Відповідно до ч.1, 2 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово.
       Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу.
       Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
       Отже, оскільки позивач за первісною позовною заявою – ОСОБА_2 , є сином померлого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про народження, тому він є спадкоємцем першої черги після смерті батька.
       В своїй скарзі апелянт посилається, зокрема, на те, що відповідач за первісною позовною заявою – ОСОБА_2 із спадкодавцем, який перебував у безпорадному стані, не проживала, не надавала йому допомогу по господарству, не проводила його лікування, не виконувала рекомендації лікарів, а тому суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, відмовивши у задоволенні його позовних вимог про усунення її від спадкування, як спадкоємця за законом першої черги, після смерті ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 .
       Однак, колегія суддів відхиляє такі доводи скаржника, з наступних підстав.
       Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.
       Правило ч.5 ст.1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов`язані утримувати спадкодавця.
       Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування.
       Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред`явлена особою, для якої таке усунення породжує пов`язані зі спадкуванням права та обов`язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України.
       Так, зі змісту ст.1224 ЦК України та положень, викладених в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що лише при одночасному настанні таких обставин, як ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво, а також доведеності зазначених фактів у їх сукупності, спадкоємець може бути усунений від права на спадщину.
       Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України має значення сукупність таких обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання; перебування спадкодавця в безпорадному стані; потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин та їх доведеності у сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування.
       Як вбачається з матеріалів справи, судом першої інстанції було встановлено, що спадкодавець ОСОБА_4 мав прижиттєві тяжкі захворювання, проте, не перебував у безпорадному стані, оскільки з 2008 року по березень 2019 року не проходив жодного стаціонарного лікування, тобто, мав задовільний стан здоров`я.
       З наданих відповідачкою за первісним позовом – ОСОБА_2 до суду першої інстанції фотознімків вбачається, що і вона бувала у сільському будинку, і її покійний чоловік бував у квартирі в місті. Відповідачка також поралась по господарству, разом з чоловіком святкувала дні народження, релігійні свята, тощо. Фотознімки зроблені в різний час та різні пори року, що у свою чергу свідчить про те, що подружжя підтримувало шлюбно-сімейні відносини та допомагали одне одному, при цьому, сам факт окремого проживання не свідчить про припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 56 СК України - дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання.
       Крім того, з показів свідків судом першої інстанції було встановлено, зокрема, що коли 14 березня 2021 року у ОСОБА_4 різко погіршився стан здоров`я і за повідомленням сусідки ОСОБА_6 до нього з`явився саме позивач, не свідчить про відмову відповідачки від надання йому допомоги та підтримки, оскільки свідок пояснила, що вона про погіршення стану здоров`я ОСОБА_4 повідомила сина і не повідомляла його дружину. При цьому, згідно пояснень свідка ОСОБА_7 , відповідачка відвідувала свого чоловіка в лікарні, тобто, її турбував його стан здоров`я.
       У постанові Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі №337/6000/15-ц (провадження № 61-1302св 18) зроблено висновок про те, що ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в її умисних діях чи бездіяльності, спрямованих на уникнення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов`язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов`язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Спадкоємець може бути усунений від права на спадщину лише при одночасному настанні указаних обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності (ч.5 ст.1224 ЦК України). 
       Проте, належних, допустимих та безспірних доказів на підтвердження фактів щодо безпорадного стану батька, його потреби в отриманні допомоги саме від відповідачки за первісною позовною заявою у справі, та ухилення дружини від надання чоловікові – ОСОБА_4 допомоги при можливості її надання, позивач ні до районного суду, ні до суду апеляційної інстанції не надав, тоді як з наданих суду доказів було встановлено, що відповідачка ОСОБА_2 не вчиняла умисних дій чи бездіяльності, спрямованих на ухилення від обов`язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, а спадкодавець не вимагав надання йому допомоги саме нею.
       З урахуванням викладеного, колегія суддів, виходячи із відсутності умов, передбачених ч.5 ст.1224 ЦК України для усунення відповідача від права на спадкування за законом, вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог первісної позовної заяви щодо усунення відповідача від права на спадкування.
       Також колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки позивачка за зустрічною позовною заявою – ОСОБА_2 була дружиною померлого ОСОБА_4 , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, а тому в силу ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем за законом першої черги.
       Водночас, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу, що майно, яке входить до складу спадщини, було приватною власністю померлого ОСОБА_4 , оскільки отримане останнім в результаті спадкування та за договором дарування, а тому режим спільної сумісної власності подружжя на нього не поширюється.
       Так, з матеріалів даної цивільної справи вбачається, що позивач за зустрічною позовною заявою – ОСОБА_2 , звернулась до приватного нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу їй свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно. Однак, постановою приватного нотаріуса Верхньодніпровського районного нотаріального округу від 06 квітня 2020 року, останній відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності спадкодавця на таке майно.
       Відповідно до ч.2,3 ст. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.
       Таким чином, оскільки позивачці за зустрічною позовною заявою – ОСОБА_2 відмовлено приватним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкове майно після смерті її чоловіка ОСОБА_4 , у неї виникло право на звернення із відповідним позовом до суду для захисту порушених прав.
       При цьому, копії правовстановлюючих документів на квартиру і будинок надані суду позивачем за первісним позовом у даній справі.
       На підставі чого, колегія суддів вважає правильним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою, а саме визнання за позивачкою ОСОБА_2 , в порядку спадкування за законом після чоловіка – ОСОБА_4 , померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на 1/3 частину будинку АДРЕСА_4 та 1/3 частину квартири АДРЕСА_2 .
       Інші доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права та неправильного застосування норм матеріального права, зводяться до незгоди з висновками суду, особистого тлумачення норм матеріального і процесуального права, не впливають на фактичні обставини справи, які встановлені судом відповідно до чинного законодавства, та не спростовують законність оскаржуваного судового рішення.
       Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.
       Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи, висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх.
       Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burgandothers v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no. 2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41).
       Враховуючи вищевикладене, колегія суддів, розглянувши справу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги на момент винесення судового рішення, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення відсутні.
       Згідно із ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       За таких обставин, апеляційний суд залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення – без змін.
       Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд апеляційної інстанції, залишаючи судове рішення без змін, не змінює розподіл судових витрат.
       Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, –

ПОСТАНОВИЛА:

       Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 — залишити без задоволення.
Рішення Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 04 листопада 2021 року — залишити без змін.
       Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів. 

       Головуючий:                                                          В.С. Городнича

       Судді:                                                                          О.В. Лаченкова

                                                                        М.Ю. Петешенкова