П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

___________________________________________________________________________________

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И

05 квітня 2022 р.	м.Одеса	Справа № 420/20730/21	

Категорія: 112010200          Головуючий в 1 інстанції: Завальнюк І.В.
          Місце ухвалення: м. Одеса
          Дата складання повного тексту: 29.12.2021 р.

Колегія суддів П`ятого апеляційного адміністративного суду у складі:

головуючого           – Бітова А.І.
суддів                     – Лук`янчук О.В.
– Ступакової І.Г.

у зв`язку з поданням апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), справа розглянута за правилами п.3 ч.1 ст. 311 КАС України,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одесі адміністративну справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И Л А :

У листопаді 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду (далі – ГУПФ) України в Одеській області про:
-          визнання протиправними дій ГУПФ України в Одеській області з обмеження розміру його пенсійної виплати 10-ти кратним розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, при проведенні перерахунку моєї пенсії з 01 квітня 2019 року;
-          зобов`язання відповідача, з 01 квітня 2019 року, поновити ОСОБА_1 , порушене право на отримання пенсійної виплати без обмеження її розміру 10-ти кратним розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, при проведенні перерахунку пенсії за період з 01 квітня 2019 року, шляхом проведення перерахунку моєї пенсії з 01 квітня 2019 року без застосування її обмеження 10-ти кратним розміром прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач вказував, що після звільнення з військової служби відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" №2262-XII (далі – Закон №2262-ХІІ) йому призначена та виплачується пенсія відповідачем. На виконання судового рішення відповідачем здійснено перерахунок пенсії, виходячи з грошового забезпечення на підставі оновленої довідки, проте обмежено максимальним розміром – десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, чим порушено право позивача на належний соціальний захист та справедливий і гарантований державою рівень пенсійного забезпечення.
Відповідач позов не визнав, вказуючи, що починаючи з 01 січня 2018 року згідно із ст. 2 Закону України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" №3668 (далі — Закон №3668-VI) максимальний розмір пенсій (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність. Зазначений Закон є чинним з 01 жовтня 2011 року та неконституційним не визнавався. 
Посилання позивача на рішення Конституційного суду України у справі №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року є безпідставним, оскільки ним визнано такими, що не відповідають ст. 17 Конституції України положення першого речення ч.7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ саме в редакції Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VІІ, однак редакція Закону №3668-VI від 08 липня 2011 року залишилась діючою.
Справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року адміністративний позов ОСОБА_1 до ГУПФ України в Одеській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено.
Визнано протиправними дії ГУПФ України в Одеській області щодо обмеження максимальним розміром пенсії ОСОБА_1 під час її перерахунку.
Зобов`язано ГУПФ України в Одеській області здійснити з 01 квітня 2019 року перерахунок пенсії ОСОБА_1 без обмеження її максимальним розміром, а також здійснити виплату із врахуванням раніше виплачених сум.
В апеляційній скарзі ГУПФ України в Одеській області ставиться питання про скасування судового рішення в зв`язку з тим, що воно постановлено з неправильним застосуванням норм матеріального та з порушенням норм процесуального права. 
Доводи апеляційної скарги:
-          ГУПФ України в Одеській області на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №420/9601/21 позивачу 13 серпня 2021 року проведено перерахунок пенсії з 01 квітня 2019 року з урахуванням розміру основних і додаткових видів грошового забезпечення, зазначених у довідці Одеського обласного територіального центру комплектування та соціальної підтримки від 05 січня 2021 року №ЮО102167 станом на 05 березня 2019 року;
-          судом першої інстанції проігноровано, що починаючи з 01 січня 2018 року згідно із ст. 2 Закону №3668-VI максимальний розмір пенсій (крім пенсійних виплат, що здійснюються з Накопичувального пенсійного фонду) (з урахуванням надбавок, підвищень, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги, пенсії за особливі заслуги перед Україною, індексації та інших доплат до пенсії, встановлених законодавством, крім доплати до надбавок окремим категоріям осіб, які мають особливі заслуги перед Батьківщиною), призначених (перерахованих) відповідно до Закону №2262-ХІІ, не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів, установлених для осіб, які втратили працездатність.
Відзиву на апеляційну скаргу на адресу апеляційної інстанції не надходило.
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги ГУПФ України в Одеській області, перевіривши законність і обґрунтованість судового рішення в межах позовних вимог і доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступного.
Обставини встановлені судом першої інстанції, підтверджені судом апеляційної інстанції та неоспорені учасниками апеляційного провадження:
ГУПФ України в Одеській області на підставі рішення Одеського окружного адміністративного суду від 13 липня 2021 року у справі №420/9601/21, яке набрало законної сили 13 серпня 2021 року, ОСОБА_1 13 серпня 2021 року проведено перерахунок пенсії з 01 квітня 2019 року на підставі довідки про розмір грошового забезпечення від 05 січня 2021 року №ЮО102167, наданої Одеським обласним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки станом на 05 березня 2019 року.
В результаті перерахунку розмір пенсії позивача із застосуванням обмежень згідно з ст. 2 Закону №3668-VI десятьма прожитковими мінімумами, установлених для осіб, які втратили працездатність, склав 18 540 грн.; з 01 квітня 2019 року – 14 790 грн. 
В той же час, за перерахунком пенсії позивача, з урахуванням основного розміру пенсії 92% від посадового окладу, окладу за військовим званням, процентної надбавки за вислуги років та додаткових видів грошового забезпечення, розмір пенсії позивача склав 21 821,11 грн.
Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що буквальне розуміння змін внесених Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ з урахуванням змісту рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016 дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-ХІІ відсутня ч.7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр є нереалізованими.
При цьому, суд першої інстанції звернув увагу на те, що після прийняття Конституційним Судом України зазначеного вище рішення від 20 грудня 2016 року, зміни до першого речення ч.7 ст. 43 Закону аналогічного змісту новими законами не вносились.
Отже, суд першої інстанції дійшов висновку, що внесені Законами України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 24 грудня 2015 року №911-VІІІ та "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" від 06 грудня 2016 року №1774-VІІІ до ч.7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Колегія суддів вважає ці висновки суду першої інстанції, в цілому, правильними і такими, що відповідають вимогам ст.ст. 19, 46 Конституції України, ст.ст. 2, 6-12, 14, 77, 370 КАС України, ст.ст. 13, 63 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб".
Колегія суддів не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступного.
Відповідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та способом, передбаченими Конституцією та законами України.
Згідно ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Згідно п.2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, зокрема, ч.7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ втратила чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Таким чином, з 20 грудня 2016 року нечинною є ч.7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ.
Відповідно до Закону України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України", який відповідно до Прикінцевих положень цього Закону, набрав чинності з 01 січня 2017 року, у ч.7 ст. 43 Закону №2262-ХІІ слова і цифри "у період з 1 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року" замінено словами і цифрами "по 31 грудня 2017 року".
Відтак, буквальне розуміння змін, внесених Законом України від 06 грудня 2016 року №1774-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" з урахуванням Рішення Конституційного Суду України №7-рп/2016 від 20 грудня 2016 року дозволяє стверджувати, що у Законі №2262-XII відсутня ч.7 ст. 43, а внесені до неї зміни, що полягають у зміні слів і цифр, є нереалізованими.
Вищевказане свідчить, що протягом 2017 року ст. 43 Закону №2262-XII не передбачала положення про те, що максимальний розмір пенсії не може перевищувати десяти прожиткових мінімумів.
Отже, внесені Законом України від 06 грудня 2016 року №1774 "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України" до ч.7 зазначеної статті, яка визнана неконституційною і втратила чинність, зміни (щодо періоду, протягом якого діють обмеження пенсії), самі по собі не створюють підстав для такого обмеження.
Таким чином, з 20 грудня 2016 року (Рішення Конституційного Суду України) обмеження максимальним розміром пенсії є протиправним та відповідно є протиправними дії відповідача щодо обмеження призначеної позивачу пенсії по інвалідності максимальним розміром.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до ст. 1-1 Закону України №2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Зміна умов і норм пенсійного забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Закон України №2262-XII є спеціальним до спірних правовідносин та саме його норми слід першочергово застосовувати для їх врегулювання.
Суттєвою є обставина, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром вже регулювалося ч.7 ст. 43 Закону України №2262-XII, яка визнана неконституційною з 20 грудня 2016, а тому неможливо стверджувати, що з вказаної дати виникла ситуація, за якої дане питання попадає під регулювання положень Закону України №3668-VI в частині, що не вирішується нормами Закону №2262-XII.
На підставі викладеного, колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо помилкового не застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин положень Закону №3668-VI.
Застосування положень Закону №3668-VI по відношенні до військовослужбовців фактично зводить нінащо наслідки прийняття рішення Конституційного Суду України від 20 грудня 2016 року №7-рп/2016, яким фактично встановлено, що обмеження пенсії військовослужбовців максимальним розміром не відповідає ст. 17 Конституції України.
Висновки по даній справі не спростовують можливість застосування норм Закону №3668-VI по відношенні до осіб, щодо яких положення про обмеження виплати пенсії в максимальному розмірі встановлено іншими спеціальними Законами, які у встановленому порядку неконституційними не визнано.
Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 09 листопада 2020 року у справі №813/678/18 та від 09 лютого 2021 року у справі №640/2500/18.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .
Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують, відповідно, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів не змінює розподіл судових витрат відповідно ст. 139 КАС України.
Оскільки дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, постанова суду апеляційної інстанції відповідно до ч.5 ст. 328 КАС України в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 308, 311, п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322, 325, ч.5 ст. 328 КАС України, колегія суддів, –

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Одеській області залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2021 року залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків передбачених п.2 ч.5 ст. 328 КАС України.

Повне судове рішення складено 05 квітня 2022 року.

Головуючий:                                                                                                     Бітов А.І.

Суддя:                                                                                                     Лук`янчук О.В.

Суддя:                                                                                                     Ступакова І.Г.