Номер провадження: 22-ц/813/172/22 
Номер справи місцевого суду: 521/13958/20
Головуючий у першій інстанції Салтан Л. В.
Доповідач Таварткіладзе О. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2022 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого: Таварткіладзе О.М.,
суддів: Князюка О.В., Погорєлової С.О.,
розглянувши в порядку письмового провадження в залі суду в м. Одеса апеляційні скарги  ОСОБА_1 та Приватного підприємства «РС Точка» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Приватного підприємства «РС ТОЧКА» про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди, -
В С Т А Н О В И В:

У серпні 2020 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до ПП «РС ТОЧКА», в якому просить: зобов`язати ПП «РС ТОЧКА» вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства України пандусу або підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалідів до приміщення магазину, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 ; стягнути з ПП «РС ТОЧКА» на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 200000 грн. 00 коп.
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 посилається на те, що вона є інвалідом другої групи через вади опорно-рухового апарату та пересувається із ускладненнями та не може потрапити до магазину відповідача, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 , через відсутність пандусу, спеціального підйомника.
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ПП «РС ТОЧКА» про зобов`язання вчинити певні дії, стягнення моральної шкоди - задоволено частково.
Зобов`язано ПП «РС ТОЧКА» вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства України пандусу або підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалідів до приміщення магазину, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 .
Стягнуто з ПП «РС ТОЧКА», код за ЄДРПОУ 42566403, на користь ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. 00 коп.
Стягнуто з ПП «РС ТОЧКА», код за ЄДРПОУ 42566403, у дохід держави судовий збір у розмірі 1681 (одна тисяча шістсот вісімдесят одна) грн. 60 коп.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, в якій просить скасувати частково судове рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року в частині моральної шкоди та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 60000 грн.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, стягнувши з відповідача лише 3000 грн. в якості компенсації моральної шкоди, не встановив всіх обставин справи, оскільки апелянт вважає таку суму недостатньою та такою яка не відповідає тій ситуації, яка склалася з нею, та глибини тих страждань, які були понесені позивачкою, у зв`язку з нахабною поведінкою працівників ПП «РС ТОЧКА», неможливістю отримати послуги, тобто на думку апелянта відбулась дискримінація за ознакою інвалідності.
У відзиві на апеляційну скаргу Приватне підприємство «РС ТОЧКА», посилаючись на її необґрунтованість, просить відмовити ОСОБА_1 у задоволенні вимог у апеляційній скарзі на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року повністю. 
У березні 2021 року Приватне підприємство «РС ТОЧКА» подало до суду апеляційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року, в якій апелянт просить скасувати частково рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року, а саме в частині стягнення з ПП «РС ТОЧКА» на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. та у частині стягнення з ПП «РС Точка» у дохід держави судового збору у розмірі 1681 грн. 60 коп.
Так, в поданій апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , ПП «РС Точка» посилається на те, що при поданні позовної заяви та протягом розгляду справи позивач не скористався своїм процесуальним правом та не надала до суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування. Таким чином апелянт вважає, що позивачем не доведено факту завдання їй будь-якої моральної шкоди зі сторони ПП «РС ТОЧКА». Апелянт вважає, що позивач та суд для підтвердження душевних страждань повинні були звернутися до спеціальних установ та провести психологічну експертизу. ПП «РС ТОЧКА» зазначає, що душевні страждання, як і стан пригнічення, так і психотравматичність певних факторів є суб`єктивними поняттями, які мали б бути розтлумачені позивачем, розкриті задля їх розуміння як судом, так і відповідачем та аргументовані належним чином, щоб можливо було визначити розмір відшкодування моральної шкоди. Проте апелянт вважає, що позивач в частині обґрунтування моральної шкоди вказує тільки загальні та абстрактні положення, не деталізує глибини душевних страждань, в чому вони проявляються, чи наявні в неї фізичні страждання, чим ці страждання підтверджуються, як вони впливають на життя позивача. Апелянт посилається на те, що позивачем жодного разу не зазначено, як далеко вона проживає від магазину відповідача, у якому відсутній пандус, скільки разів вона намагалася скористатися послугами цього магазину, які саме незручності потягли за собою неможливість потрапити у магазин, чи є поблизу її дому інші магазини, якими вона може чи не може скористатися, що вона відчуває з цього приводу. ПП «РС ТОЧКА» зазначає, що в оскаржуваному рішенні суду нічого не зазначено про порушення життєвих зв`язків позивача, не зазначено як змінилося її життя, як це вплинуло на її життєвий уклад, тобто на думку апелянта суд першої інстанції, визначаючи розмір заподіяної моральної шкоди у сумі 3000 грн., своє рішення не мотивував. Крім того, ОСОБА_1 , крім вказаного позову до відповідача, подала ще декілька аналогічних позовів до інших організацій про зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, тому на думку апелянта він не може бути впевнений, що саме його дії призвели позивача до фізичних та душевних страждань, а не дії інших організацій, з якими у позивача тривають судові провадження.
12.04.2021 року ПП «РС ТОЧКА» надало доповнення до апеляційної скарги, в якій посилається на те, що рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року в частині зобов`язання ПП «РС ТОЧКА» вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства або підйомника для доступу для мало мобільних груп населення/інвалідів до приміщення виконано повністю, а саме як зазначає відповідач у справі 31.03.2021 року встановлено платформу підйомну (ліфт) з вертикальним переміщенням для інвалідів та інших мало мобільних груп населення WLM-01. На підтвердження вказаного відповідач надав фото фіксацію, Сертифікат відповідності та паспорт на відповідний підйомник.
Відзив на апеляційну скаргу ПП «РС ТОЧКА» від ОСОБА_1 до суду не надходив.
Відповідно до ч.1 ст. 369 ЦПК України, апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційних скарг, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а апеляційну скаргу ПП «РС ТОЧКА» задовольнити частково, виходячи з наведених у цій постанові підстав. 
Відповідно до ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги; суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.
Відповідно до ст. 376 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню.
Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи та у випадках встановлених ч. 3 цієї статті.
Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_2 , суд першої інстанції визнав доведеними обставини наявності душевних страждань, яких позивачка зазнала, внаслідок неправомірних дій відповідача, у зв`язку з чим суд стягнув з ПП «РС ТОЧКА» на користь позивача моральну шкоду у розмірі 3000 грн.
Такий висновок суду першої інстанції відповідає встановленим у справі обставинам, заснований на законодавстві та є вірним.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 є особою з інвалідністю 2 групи, що підтверджується довідкою до акту огляду МСЕК серії 12 ААБ № 718122, виданою 13.11.2019 р. безстроково.
Позивач вказує, що є інвалідом 2-ї групи у зв`язку із вадами опорно-рухового апарату та пересувається із ускладненнями, тобто, вона є людиною з обмеженими фізичними можливостями. 
Позивачка стверджує, що у неї неодноразово виникала потреба користуватись послугами універсаму « Точка », що знаходиться в м. Одесі по вул. Ніжинська,40 , але кожного разу вона стикається з тим, що їй як людині з обмеженими фізичними можливостями, не створені умови для доступу до універсаму, а саме - відсутній пандус, спеціальний підйомник чи інші засоби доступності для людей з порушеннями опорно-рухового апарату.
За для фіксації порушення закону та своїх прав, за для сприяння та допомоги у припиненні цих порушень позивач звернулась до громадської організації ГО «Одеське обласне об`єднання працездатних інвалідів «Добробут І». 
У результаті вказаного громадською організацією було створено комісію для перевірки наявності та стану безбар`єрного доступу для позивача, як інваліда, до вказаного приміщення. Комісією було складено Акт перевірки стану безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю від 26.06.2020 р., за яким встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю до приміщення універсаму та порушення вітчизняних та міжнародних норм права.
З Акту перевірки від 26.06.2020 р., який було складено та підписано членами Комісії у складі представника ГО «Одеське обласне об`єднання працездатних інваліді «Добробут І» - Романюком В.І., ОСОБА_3 та ОСОБА_1 , вбачається, що перевіривши наявність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю до закладу за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 , що належить/використовується ПП «РС Точка», встановлено відсутність безбар`єрного доступу для осіб з інвалідністю.
Також судом встановлено, що Приватне підприємство «РС ТОЧКА» (код ЄДРПОУ 42566403, юридична адреса: м. Одеса, проспект Адміральський, буд. 31) являється орендарем приміщення, розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 . В приміщенні розміщується магазин відповідача під назвою « Точка » та саме на вході до даного магазину відсутній пандус, що стало приводом для даного судового провадження.
Судова колегія виходить з такого.
Згідно частини 1 ст. 17 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» за всіма споживачами однаковою мірою визнається право на задоволення їх потреб у сфері усіх видів обслуговування. Встановлення будь-яких переваг, застосування прямих або непрямих обмежень прав споживачів не допускається, крім випадків, передбачених нормативно-правовими актами.
Основи соціальної захищеності інвалідів в Україні визначає і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість інвалідам ефективно реалізувати права та свободи людини і громадянина та вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними можливостями, здібностями і інтересами (Закон України від 21 березня 1991 року № 875-XII «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» (з наступними змінами та доповненнями).
Згідно ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» інваліди в Україні володіють усією повнотою соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод, закріплених Конституцією України, законами України та міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Статтею 2 ст. 1 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено обов`язок держави створити інвалідам (особам зі стійким розладом функцій організму, що при взаємодії із зовнішнім середовищем може призводити до обмеження їх життєдіяльності) умови для реалізації ними прав нарівні з іншими громадянами та забезпечити їх соціальний захист. Дискримінація за ознакою інвалідності забороняється. Терміни "дискримінація за ознакою інвалідності", "розумне пристосування" та "універсальний дизайн" вживаються у значенні, наведеному в Конвенції про права інвалідів.
Відповідно до ст. 2 Конвенції ООН про права інвалідів, ратифікованої 16.12.2009 року Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і Факультативного протоколу до неї», дискримінація за ознакою інвалідності означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні. "Розумне пристосування" означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не стають недомірним чи невиправданим тягарем, для цілей забезпечення реалізації або здійснення інвалідами нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод; "універсальний дизайн" означає дизайн предметів, обстановок, програм та послуг, покликаний зробити їх максимально можливою мірою придатними для використання для всіх людей без необхідності адаптації чи спеціального дизайну. "Універсальний дизайн" не виключає допоміжних пристроїв для конкретних груп інвалідів, де це необхідно.
Відповідно до ст. 9 зазначеної Конвенції: Щоб надати особам з інвалідністю можливість вести незалежний спосіб життя й усебічно брати участь у всіх аспектах життя, держави-учасниці вживають належних заходів для забезпечення особам з інвалідністю доступу нарівні з іншими до фізичного оточення, до транспорту, до інформації та зв`язку, зокрема інформаційно-комунікаційних технологій і систем, а також до інших об`єктів і послуг, відкритих або таких, що надаються населенню, як у міських, так і в сільських районах. Ці заходи, які включають виявлення й усунення перепон і бар`єрів, що перешкоджають доступності, повинні поширюватися, зокрема: на будинки, дороги, транспорт й інші внутрішні та зовнішні об`єкти, зокрема школи, житлові будинки, медичні установи та робочі місця.
Держави-учасниці вживають також належних заходів для того, щоб забезпечувати, щоб приватні підприємства, які пропонують об`єкти й послуги, відкриті або такі, що надаються населенню, ураховували всі аспекти доступності для осіб з інвалідністю.
З метою реалізації вказаного положення Конвенції статтями 26, 27 Закону України від 21 березня 1991 року № 875-ХІІ «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» передбачено, що підприємства, установи та організації зобов`язані створювати умови для безперешкодного доступу інвалідів (у тому числі інвалідів, які використовують засоби пересування та собак-поводирів) до об`єктів фізичного оточення (згідно ст. 4 цього Закону об`єкти фізичного оточення - це об`єкти громадського та цивільного призначення, благоустрою, транспортної інфраструктури, дорожнього сервісу). Власники та виробники транспортних засобів, виробники та замовники інформації (друковані засоби масової інформації, телерадіоорганізації тощо), оператори та провайдери телекомунікацій повинні забезпечувати надання послуг і виробництво продукту з урахуванням потреб інвалідів. Планування і забудова населених пунктів, формування мікрорайонів, проектування, будівництво і реконструкція об`єктів фізичного оточення без пристосування для використання інвалідами не допускаються. У разі якщо діючі об`єкти неможливо повністю пристосувати для потреб інвалідів, за погодженням з громадськими організаціями інвалідів здійснюється їх розумне пристосування з урахуванням універсального дизайну. Фінансування зазначених заходів здійснюється за рахунок власників (балансоутримувачів) об`єктів або орендарів згідно із договором оренди.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дискримінація - ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі - певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
За нормою ст. 4 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», дія цього Закону поширюється на відносини між юридичними особами публічного та приватного права, місцезнаходження яких зареєстровано на території України, а також фізичними особами, які перебувають на території України. Дія цього Закону поширюється на такі сфери суспільних відносин: доступ до товарів і послуг.
Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», та згідно з приписами Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації.
Відповідно до ст. 6 Закону України від 06 вересня 2012 року № 5207-УІ «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні», відповідно до Конституції України, загальновизнаних принципів і норм міжнародного права та міжнародних договорів України всі особи незалежно від їх певних ознак мають рівні права і свободи, а також рівні можливості для їх реалізації. Будь-які форми дискримінації осіб та/або груп осіб за їх певними ознаками з боку державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, а також юридичних та фізичних осіб забороняються.
Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.
Відповідно до 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Крім того, відповідно до положень п. 5 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995р., (далі Постанова) відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.
У пункті 9 Постанови зазначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним.
При визначені розміру заподіяної позивачу моральної шкоди, суд враховує характер і обсяг душевних та психічних страждань, які зазнала позивач, характер немайнових втрат, їх тривалість, вимушеність змін в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, а також те, що сталося, стало стресовою ситуацією для позивача, спричиняючи моральні страждання.
Так, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні ОСОБА_1 до суду першої інстанції з позовною заявою, вона надала суду фотофіксацію Приватного підприємства «РС ТОЧКА», з якої вбачається відсутність у магазина пандусу або спеціального підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалідів до приміщення магазину.
Апеляційний суд зазначає, що технічні умови для забезпечення доступності споруд для людей з інвалідністю визначаються ДБН В.2.2-17:2006 «Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для маломобільних груп населення», в яких наводяться вимоги до організації земельних ділянок, де враховуються різні види тактильних засобів на пішохідних шляхах руху, вимоги до автостоянок, положення щодо пожежобезпечних вимог до влаштування сходів і пандусів, їх конструктивних рішень, вимоги до світлової та звукової інформуючої сигналізації ліфтів та підйомників, застосування опоряджувальних матеріалів для організації шляхів евакуації та пожежобезпечних зон.
Пандусом є похила поверхня, що дублює сходи, збудована на підставі ДБН В.2.2-9-99 для пересування осіб, які користуються колісними кріслами та для переміщення вантажів за допомогою технічних засобів.
Відповідно до п.4.1. ДБН В.2.2-17:2006 «Будинки і споруди. Доступність будинків і споруд для маломобільних груп населення» при проектуванні та реконструкції громадських і житлових будинків слід передбачати для інвалідів і громадян інших маломобільних груп населення умови життєдіяльності, однакові з рештою категорій населення.
Згідно п. 4.2 ДБН В.2.2-40:2018 доступність для МГН повинна забезпечуватися:
- фізичною можливістю і зручністю потрапляння та пересування об`єктом, прилеглою територією, отриманням послуг;
- фізичною безпекою при потраплянні на об`єкт та пересуванні в ньому, прилеглою територією, отриманням послуг;
- можливістю вільного отримання інформації про об`єкт та послуги, що надаються; вільної навігації (орієнтування) по об`єкту та прилеглою територією.
Відповідно до п. 6.1.1 ДБН В.2.2-40:2018 усі приміщення в будинку повинні бути доступними для МГН на рівні з іншими особами. При розміщенні приміщень по висоті будинку, крім сходів, необхідно передбачати пандуси, ліфти згідно з вимогами ДСТУ ЕИ 81-70, піднімальні 23.11.2018 платформи, вертикальні підйомники згідно з вимогами ДСТУ ІБО 9386-1, ДСТУ ІБО 9386-2 або інші пристрої для переміщення
Відповідно до фото фіксації, наданої представником відповідача разом з відзивом на позовну заяву, вбачається кнопка для виклику працівника. При цьому, порівнявши дві фото таблиці з зображенням приміщення Приватного підприємства «РМ Точка», розташованого за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40, які надані позивачем та відповідачем, суд встановив, що на момент подачі ОСОБА_1 позовної заяви зазначена кнопка була відсутня, тому апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що відповідач намагався ввести в оману щодо оснащення магазину кнопкою для виклику працівника.
Також, представник відповідача не надав до суду жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач намагався збудувати пандус чи підйомника, зокрема, не надав технічного плану можливості/неможливості збудувати пандус чи підйомник, не надав належних та допустимих доказів звернення до відповідної державної установи з заявами щодо надання дозволу збудувати пандус чи підйомник до магазину та не надав до суду належних та допустимих доказів відмови/дозволу на проведення цієї забудови.
Разом з тим, апеляційний суд зазначає, що з відзиву, наданого відповідачем, вбачається, що ОСОБА_1 раніше не зверталась до ПП «РС ТОЧКА» з жодними претензіями, зауваженнями або пропозиціями відносно предмету позову.
Таким чином, позивачка не скористалась своїм правом на звернення до відповідача та не отримала жодної відповіді.
Апеляційний суд критично оцінює доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про необхідність стягнення з відповідача на її користь моральної шкоди в розмірі 60 000 грн., оскільки апелянтом не доведено факту бездіяльності ПП «РС Точка» та небажання відповідача утримувати будинкову та прибудинкову територію ПП «РС Точка» за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 відповідно до норм чинного законодавства.
Крім того у березні 2021 року ПП «РС Точка» вже встановила платформу підйомну (ліфт) з вертикальним переміщенням для інвалідів та інших мало мобільних груп населення WLM-01. На підтвердження вказаного відповідач надав суду фото фіксацію, Сертифікат відповідності та паспорт на відповідний підйомник.
Таким чином апеляційний суд вважає, що у відповідача не було мети позбавити ОСОБА_1 можливості отримати послуги у ПП «РС ТОЧКА» та в цьому випадку не відбулась дискримінація за ознакою інвалідності.
Разом з тим, апеляційний суд бере до уваги й той факт, що ПП «РС ТОЧКА» тривалий час, а саме до подачі позовної заяви не було обладнано кнопкою для виклику працівника, що позбавило можливості ОСОБА_1 потрапити до приміщення магазину за допомогою співробітників ПП «РС ТОЧКА», тим самим вказане завдало незручностей позивачу, яка є інвалідом другої групи через вади опорно-рухового апарату щодо отримання послуг у вказаному приміщенні магазину, що спричинило їй моральні страждання.
При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв`язок між шкодою і протиправним діянням відповідача.
В даному випадку моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивачка зазнала у зв`язку з неможливістю потрапити до приміщення ПП «РС Точка» та скористатися послугами вказаного магазину, тому на думку апеляційного суду стягнення на користь ОСОБА_1 відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн. є достатньою компенсацією за тимчасові незручності з боку відповідача, які на сьогоднішній день вже виправлені, оскільки до магазину вже встановлено платформу підйомну (ліфт) з вертикальним переміщенням для інвалідів та інших мало мобільних груп населення WLM-01.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції набув обґрунтованого висновку про задоволення позову в частині зобов`язання ПП «РС ТОЧКА» вчинити дії з встановлення відповідно до вимог чинного законодавства України пандусу або підйомника для доступу маломобільних груп населення/інвалідів до приміщення магазину, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ніжинська, 40 , та про стягнення з ПП «РС ТОЧКА» на користь ОСОБА_1 у відшкодування моральної шкоди 3000 грн.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що при розгляді справи судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, які давали б підстави для скасування оскаржуваного судового рішення, а фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду з їх оцінки, без наведення будь-яких обставин, які б ставили під сумнів набутий судом висновок або свідчили б про невірну оцінку судом доказів, які надані сторонами та невірне застосування законодавства, яке регулює спірні правовідносини, а тому апеляційна скарга підлягає відхиленню.
У Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, серед іншого (пункти 32-41), звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; для цього потрібно логічно структурувати рішення і викласти його в чіткому стилі, доступному для кожного; судові рішення повинні, у принципі, бути обґрунтованим; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на аргументи сторін та доречні доводи, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Зазначений Висновок також звертає увагу на те, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Так, у справі «Салов проти України» (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89) ЄСПЛ наголосив на тому, що згідно статті 6 Конвенції рішення судів достатнім чином містять мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland», заява № 49684/99; від 27 вересня 2001 року, пункт 30). Разом з тим, у рішенні звертається увага, що статтю 6 параграф 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення, може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи (рішення у справі «Ruiz Torija v. Spain», заява серія A № 303-A; від 9 грудня 1994 року; пункт 29).
Разом з тим, колегія суддів звертає увагу на невірний розподіл судом першої інстанції судових витрат у вигляд судового збору, який стягнутий з ПП «РС Точка».
Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.6 цієї ж статті, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Позов поданий у 2020 році і складається з 2-х вимог - одна вимога немайнового характеру про зобов`язання вчинити певні дії та одна вимога майнового характеру про стягнення моральної шкоди 200 000 грн.
Колегія суддів звертає увагу на таке.
Пунктом 2.2. Узагальненого науково-консультативного висновку стосовно визначення належності позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди до вимог майнового чи немайнового характеру, викладеного в Листі ВАСУ від 01 січня 2015 року. Зазначено, що майновий чи немайновий характер позовної вимоги про відшкодування (компенсації) моральної шкоди залежить від наступного. Згідно з частиною третьою статті 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Аналіз цієї норми дає підстави зробити висновок про те, що позовна вимога про відшкодування моральної шкоди може полягати у відшкодуванні грошима, майном або в інший спосіб. Отже, характер такої вимоги (майновий чи немайновий) є похідним від обраного позивачем (потерпілою особою) способу відшкодування моральної шкоди. Якщо позивач просить відшкодувати моральну шкоду грошима або майном, то така позовна вимога набуває майнового характеру. Якщо ж позивач вибрав інший спосіб відшкодування моральної шкоди, який не має грошового вираження (спростування неправдивих відомостей, прилюдне вибачення тощо), то така вимога є немайновою. Таким чином, позовна вимога про відшкодування моральної шкоди грошима або майном є майновою, а вимога про відшкодування моральної шкоди в інший (немайновий) спосіб є немайновою вимогою. Дана правова позиція повністю узгоджується з постановою Верховного Суду у справі №761/11472/15-ц від 28 листопада 2018 року. 
Згідно з Законом України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання позову до суду першої інстанції становить: за немайнову вимогу 0,4 від мінімального розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, який на 01 січня 2020 року становив 2 102 грн., внаслідок чого судовий збір, який підлягає сплаті за подання позову в цій частині становить для фізичних осіб 0,4 від 2 102 грн., тобто 840 грн. 80 коп. За подання позову з позовною вимогою майнового характеру ставка судового збору для фізичних осіб становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позов про стягнення моральної шкоди становить 200 000 грн., то судовий збір становить 2 000 грн. (1% від 200 000 грн.). Отже загальна сума судового збору, яка підлягала сплаті при поданні позову до суду становить 2 840 грн. 80 коп. (840,80+2000).
Проте позивач є інвалідом 2-ї групи безстроково і в силу Закону України «Про судовий збір» є звільненою від сплати судового збору. Тому у разі задоволення позову, судовий збір стягується з відповідача в дохід держави пропорційно задоволеним вимогам. 
Немайнова позовна вимога задоволена повністю і відповідачем в апеляційному порядку не оскаржена, внаслідок чого сума стягнення в дохід держави становить 840 грн. 80 коп. 
Що стосується вимоги про стягнення моральної шкоди, то судом першої інстанції ця вимога ототожнена з немайновою і з відповідача в дохід держави стягнуто 840 грн. 80 коп. без врахування того, що суд стягнув моральну шкоду у розмірі 3 000 грн., що становить 1,5% від заявлених вимог 200 000 грн. 
Враховуючи наведене, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеній вимозі про стягнення моральної шкоди у розмірі 30 грн. (1,5% від судового збору за ставкою 2000 грн.), а всього з відповідача слід стягнути 870 грн. 80 коп. (840,80 + 30).
Виходячи з наведеного рішення суду в частині розподілу судових витрат підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового судового рішення про стягнення з відповідача в дохід держави судового збору пропорційно задоволеним вимогам у загальному розмірі 870 грн. 80 коп.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 383 ЦПК України, Одеський апеляційний суд -
П О С ТА Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу Приватного підприємства «РС Точка» - задовольнити частково..
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2020 року в частині вирішення судом питання про розподіл судових витрат у вигляді судового збору у розмірі 1 681 грн. 60 коп. - скасувати та ухвалити в цій частині нове судове рішення.
Стягнути з Приватного підприємства «РС Точка» в дохід держави судовий збір у розмірі 870 грн. 80 коп.
В іншій частині рішення суду - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту цієї постанови, лише у випадку якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до ЦПК України позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.

Повний текст постанови складено: 12.03.2022 року.

Головуючий:                         О.М. Таварткіладзе

Судді:                          С.О. Погорєлова

                        О.В. Князюк