ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/179/22	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №712/11998/20 Категорія: 305010000 	Скляренко В. М. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       25 січня 2022 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
особа, яка подає апеляційну скаргу – позивач ОСОБА_1 

розглянувши в м. Черкаси у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2021 року, постановлене під головуванням судді Скляренко В.М., у залі № 3 Придніпровського районного суду м. Черкаси 17.11.2021 року о 13 год. 05 хв., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди, -
в с т а н о в и в :

 
       30.11.2020 року ОСОБА_1 звернувся  в суд із позовною заявою до ОСОБА_2  про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди. 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказує, що заочним рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року з ОСОБА_1 було стягнуто на користь ОСОБА_2 аліменти. Позивач про вказане рішення дізнався лише через сім місяців після його винесення, тому подав заяву про перегляд заочного рішення суду. 
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.03.2020 року заочне рішення про стягнення із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів скасовано та рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року ОСОБА_2 у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення з нього аліментів відмовлено. Рішення районного суду залишено в силі постановою Черкаського апеляційного суду від 13.10.2020 року, та є чинним. 
       За вказаних обставин, позивач ОСОБА_1 вважає, що такими своїми діями відповідач ОСОБА_2 нанесла збитки позивачу, а саме: матеріальну та моральну шкоду, оскільки з ОСОБА_1 безпідставно були стягнуті кошти на загальну суму 32 673 грн. 43 коп. Завдану позивачу діями ОСОБА_2 моральну шкоду ОСОБА_1 оцінює в 50 000 грн.
       У зв`язку з вищевикладеним, позивач ОСОБА_1 просить суд визнати дії ОСОБА_2 неправомірними та незаконними. Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 матеріальні збитки в сумі 32 673 грн. 43 коп. та моральну шкоду в розмірі 50 000 грн. 
       11.03.2021 року ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 05.02.2021 року цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди направлено до Придніпровського районного суду м. Черкаси за підсудністю.
       Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2021 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди – відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 оскаржив рішення суду в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги, скаржник ОСОБА_1 вказує, що з рішенням суду не погоджується, оскільки вважає, що матеріальна шкода підтверджується довідками Пенсійного фонду та місцевою дирекцією фонду соціального страхування від нещасного випадку, які надані суду позивачем у підтвердження позовних вимог.
       На думку скаржника ОСОБА_1 , з оскаржуваного рішення вбачається відсутність врахування судом документів, та доводів позивача, відсутність аргументів відповідача, яким обґрунтовується висновки суду про відмову у задоволенні позовних вимог.
Стосовно розміру моральної шкоди, то скаржник ОСОБА_1 зазначає, що він сам оцінив моральну шкоду в таку суму, яка відповідає завданим йому моральним стражданням.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17.11.2021 року та направити справу на новий розгляд в той же суд, але в новому складі суду.
12 січня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду від представника ОСОБА_2 – адвоката Баса В.М. надійшов відзив на апеляційну скаргу.
       У відзиві представником відповідача зазначається, що відповідач ОСОБА_2 , звернувшись до суду з позовом про стягнення аліментів, діяла добросовісно, оскільки вважала, що вона, як законна дружина, має право на отримання аліментів від позивача ОСОБА_1 .
Представник відповідача у відзиві посилається, що довідка надана позивачу ОСОБА_1 Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України в Черкаській області від 21.07.2020 року, взагалі не містить відомостей на чию користь, та який вид аліментів був відрахований. Жодних інших належних доказів, щодо стягнення з нього аліментів на користь ОСОБА_2 згідно заочного рішення № 712/6229/19 позивачем не надано.
У відзиві також звертається увага на той факт, що у справі відсутні будь-які докази, щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди.
Представник ОСОБА_2 – адвокат Бас В.М. просить у відзиві залишити апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси у справі № 712/11998/20 – без змін.
17 січня 2022 року на адресу Черкаського апеляційного суду надійшло уточнення (відповідь) на відзив ОСОБА_2 .
       Так, у відповіді на відзив зазначається, що останній написаний по надуманим фактам і показує, що адвокат, який складав відзив не враховує судової документації та постанови Апеляційного суду від 08.10.2020 року. ОСОБА_1 посилається, що відповідач ОСОБА_2 не доглядає та не утримує позивача.
        ОСОБА_1 вказує, що ОСОБА_2 обікрала позивача ( паспорт України, земельний акт на приватну власність земельної ділянки та плани архітектурної забудови цієї ділянки.
       Із наведеного вбачається, що позивач ОСОБА_1 не просить повернути вкрадені речі, а просить лише повернути незаконно стягнуті з нього аліменти.
       У відповіді на відзив ОСОБА_1 вказує, що відзив ОСОБА_2 не підлягає прийняттю, приєднанню до матеріалів скарги, а тому просить його не враховувати при розгляді апеляційної скарги.
       Відповідно до вимог ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду із ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду у порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи. 
       Частиною 13 ст. 7 ЦПК України визначено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
       Практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява № 8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи.
       Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
       Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема, з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
       Враховуючи характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування, зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, оскільки в матеріалах справи містяться докази, надані сторонами, колегія суддів апеляційного суду, вважає за необхідне розглядати справу у порядку письмового провадження  без участі  сторін згідно вимог процесуального законодавства.
Заслухавши суддю - доповідача, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди, суд першої інстанції виходив з необґрунтованості та недоведеності позовних вимог, прийшовши до висновку, що кошти, які утримані з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , як аліменти, на підставі рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року скасовано, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог, тому стягнуті кошти підлягають поверненню позивачу ОСОБА_1 в повній сумі, оскільки підстава для їх отримання відпала.
       Суд першої інстанції виходив з того, що судом під час розгляду справи не встановлено в діях відповідача ОСОБА_2 порушень норм чинного законодавства, які могли завдати позивачу ОСОБА_1 матеріальної шкодиу загальній сумі 32 673 грн. 43 коп. та моральної шкоди в розмірі 50 000 грн., як про це зазначає позивач.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, звертаючись до суду з даним позовом про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди, позивач ОСОБА_1 , посилається, що на виконання вказаного заочного рішення Соснівського районного суду м. Черкаси з нього безпідставно були стягнуті кошти на користь ОСОБА_2 , а саме : в розмірах: 20 696 грн. 59 коп., 11 208 грн. 44 коп. та 768 грн. 40 коп. 
       У зв`язку з чим позивачу ОСОБА_1 було завдано моральної шкоди, яку він оцінює у 50 000 грн.
       Під час розгляду справи судом встановлено, що у провадженні Соснівського районного суду м. Черкаси перебувала цивільна справа № 712/6229/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини. 
       Рішенням Сосніського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року позовні вимоги ОСОБА_2 - задоволено, стягнуто із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на її утримання в розмірі 1/ 4 частини доходу довічно. 
       Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 12.03.2020 року заочне рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року у справі № 712/6229/19 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини скасовано. В подальшому, рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року, яке залишене без змін постановою Черкаського апеляційного суду від 08.10.2020 року, ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_1 про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини.
       Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставинами, що не підлягають доказуванню є обставини, які встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили.
       Преюдиція - це обов?язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню.
       При цьому, звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, варто розуміти так, що учасники процесу не зобов?язані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій адміністративній, цивільній або господарській справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.
       Згідно з ч.1 ст. 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.
       Відповідно до п.1 ч.2 ст.22 ЦК України встановлено, що збитками є втрати, яких особа зазнала у зв?язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
       Так, колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе відзначити, що позивачем у даному позові, порушено питання про відшкодування коштів, які були стягнуті рішенням суду у справі № 712/6229/19 на користь ОСОБА_2 .
       У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс1 8) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що «предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв?язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. 
       Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов?язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов?язана повернути майно і тоді, коли підстава, па якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. 
       Кондикційні зобов?язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
       Разом з тим, у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи, не підлягає поверненню. 
       Відповідно до ч. 1 ст. 1215 ЦК України, не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.
       До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають.
       Подібні висновки щодо застосування ст. 1215 ЦК України викладені у постановах Верховного Суду України від 02.07.2014 року (справа 6-91цс14), від 22.01.2014 року (справа 6-151цс13) та у постановах Верховного Суду від 07.03.2018 року (справа №517/186/17), від 28.03.2018 року (справа №173/166/17), від 03.05.2018 року (справа № 473/2859/17), на які і послався суд першої інстанції.
Так, судом першої інстанції вірно зазначив, що, виходячи із системного аналізу ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також недобросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає поверненню цих коштів.
       Отже, закон встановлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по – друге, у разі недобросовісності з боку набувача.
       Таким чином, судом першої інстанції вірно акцентовано увагу на тому, що відсутність розрахункової помилки та добросовісність набувача презюмується, а тягар доказування наявності розрахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника за загальним правилом цивільного процесу щодо змагальності сторін.
       Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 753/15556/15 (провадження № 14-445цс18).
       Між тим, судом першої інстанції вірно було вказано, що добросовісність, є оціночним поняттям, яке передбачає собою сумлінну, чесну поведінку набувача, відсутність з його боку мети зловживати наданим правом, тоді як недобросовісність, навпаки, може проявлятися у зловживанні правом у власних інтересах та на шкоду інтересам іншої особи, несумлінне ставлення до власних обов?язків тощо, тобто така поведінка має бути умисна та переслідувати конкретну мету. 
       Водночас, дефініція поняття добровільності невіддільне від поняття «свобода волі». Інакше кажучи, добровільність, як психологічна складова поведінки припускає знаходження людини на момент свідомого вчинення нею відповідної дії (бездіяльності) у стані свободи від зовнішнього примусу.
Як вбачається із матеріалів справи, судами першої та апеляційної інстанцій при розгляді справи № 712/6229/19 не встановлено недобросовісності з боку набувача коштів – відповідача у даній справі ОСОБА_2 . 
       Відповідно до ч. 2 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
       Згідно ч. 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 
       Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів.
       Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.
       Відповідно до вимог статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.
       Право звернення ОСОБА_2 до суду з позовом про стягнення аліментів на її утримання останній гарантоване норами сімейного та цивільного, процесуального законодавства, в силу якого кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів. 
       Суд першої інстанції вірно вказав, що факт встановлення судовим рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 18.06.2020 року того, що ОСОБА_1 , є пенсіонером, інвалідом 2-ї групи, отримує пенсію за віком та сам потребує постійної сторонньої допомоги, а тому не має можливості надавати допомогу на утримання своєї дружини, також не вказує на недобросовісність з боку позивача у справі № 712/6229/19 та відповідача у даній справі – ОСОБА_2 . 
        Колегія суддів апеляційного суду вважає за важливе відзначити, що вище вказана сума, яку просить стягнути позивач у даній справі з відповідача ОСОБА_2 , не була сплачена останнім добровільно, а була, згідно рішення суду примусового утримана з його пенсії. 
       Згідно зі ст.129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. 
       Судове рішення є обов?язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Відповідно до ч.1 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов?язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов?язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами.
       Як роз?яснив Європейський суд з прав людини в пілотному рішенні "Іванов проти України", право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, як би національна правова система дозволяла, щоб остаточне, обов?язкове для виконання судове рішення залишалось невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції").
За таких обставин, апеляційний суд вважає, що відсутні підстави для застосування вимог ст. 1215 ЦК України.
       Отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що кошти, які утримані з позивача ОСОБА_1 на користь відповідача ОСОБА_2 , як аліменти згідно рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року, яке було підставою для стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 скасовано, а рішенням суду ОСОБА_2 відмовлено у задоволенні позову про стягнення аліментів, які мали бути повернуті позивачу ОСОБА_1 в повній сумі, оскільки підстава їх отримання відпала.
       Згідно частин 1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбачених цим Кодексом випадках. 
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, у підтвердження позовних вимог ОСОБА_1 надано суду довідку про сплачені аліменти, видану позивачу Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України у Черкаській області 21.07.2020 року та лист-відповідь Черкаського відділу обслуговування з управління обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області. 
       Колегія суддів апеляційного суду приймає до уваги, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України та, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях відповідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України.
       При цьому, належність доказів – правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій.
       Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також, враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом.
       Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму.
       Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами.
Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі.
       Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи згідно ст.76 ЦПК України.
       Переглядаючи рішення суду в частині наданої оцінки поданих позивачем доказів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що рішення суду першої інстанції в даній частині, є також правильним та відповідає нормам права.
       Так, судом першої інстанції при дослідженні доказів вірно було встановлено, що довідка про сплачені аліменти, надана ОСОБА_1  Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України у Черкаській області 21.07.2020 року за вих. № 16.03-26-1015, не містить відомостей про те, що на  чию саме користь, та який вид аліментів був відрахований із  доходів  позивача,  на підставі якого документу. Тому вказана довідка взагалі не підтверджує факту набуття вищевказаних коштів саме відповідачем у даній справі –  ОСОБА_2  та не підтверджує той факт, що самі ці кошти були набуті нею неправомірно.
       Крім того, судом першої інстанції також було надано оцінку тому факту, що з відповіді, наданої Черкаським відділом обслуговування з управління обслуговування громадян № 2 (сервісний центр) Управління обслуговування громадян Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (а. с. 8, 47) та на довідки про сплачені аліменти, наданої Черкаським міським відділенням Управління ВД ФСС України у Черкаській області від 21.07.2020 року за вих. № 16.03-26-1015 (а. с. 9, 48) не вбачається, що вищевказані суми були утримані з позивача ОСОБА_1 саме при виконанні рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16.08.2019 року у справі № 712/6229/19, яке є скасованим в даний час.
       Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін.
       За таких обставин, враховуючи вищевикладені обставини справи, предмет позову, наявність в матеріалах справи доказів, як в підтвердження позовних вимог, так і в їх заперечення, колегія суддів апеляційного суду погоджується з судом першої інстанції, який прийшов до вірного, обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення із відповідача ОСОБА_2 на користь позивача ОСОБА_1 безпідставно отриманих коштів у загальній сумі 31 905 грн. 03 коп. за рішенням суду, яке в подальшому було скасовано.
       Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. 
Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. 
       Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. 
       При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. 
       Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.
       Згідно з ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди за ст. 1167 ЦК України доказуванню підлягає факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками.
       Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди.
       При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою.
       Як вбачається із заявлених вимог ОСОБА_1 , обґрунтовуючи розмір завданої йому моральної шкоди, не обґрунтував співмірність заявленої до стягнення суми засадам розумності та справедливості.
       В постанові Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.1992 року (зі змінами), роз`яснено, що, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи.
       Разом з тим, вимога позивача про стягнення моральної шкоди є похідною від первісних вимог, а саме: визнання дій незаконними та стягнення матеріальної шкоди, у задоволенні яких судом відмовлено з вищевикладених мотивів, тому колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про безпідставність вимог про стягнення моральної шкоди, що і було вказано судом першої інстанції.
       Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів скаржника та їх відображення в оскаржуваному рішенні, питання вичерпності висновків суду першої інстанції, апеляційний суд виходить із того, що у справі, що переглядається, сторонам надано вичерпну відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, як у матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах, а доводи, викладені в апеляційній скарзі не спростовують обґрунтованих та правильних висновків суду першої інстанції.
       Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
       Докази та обставини, на які посилаються скаржник у апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом попередньої інстанції були дотримані норми матеріального та процесуального права, тому відсутні підстави для задоволення вимог апеляційної скарги.
       Європейський суд з прав людини в рішеннях Sutyazhnik v. Russia від 29 липня 2009 року, Esertas v. Lithuania від 31 травня 2012 року зазначав, що у справах можуть бути обставини, які свідчать про відсутність соціальної потреби чи нагальної суспільної необхідності, які б виправдовували відхилення від принципу правової визначеності. Тобто не потрібно скасовувати правильне по суті рішення суду лише заради правового пуризму.
       Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ (рішення у справах "Пономарьов проти України", "Устименко проти України", "Рябих проти Російської Федерації", "Нелюбін проти Російської Федерації"), які з огляду на положення статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" застосовується судами при розгляді справ як джерело права, повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватися для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, а не для здійснення нового судового розгляду, перегляд не повинен фактично підміняти собою апеляцію, а сама можливість існування двох поглядів на один предмет не є підставою для нового розгляду. Повноваження вищих судів мають використовуватися для виправлення фундаментальних порушень. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного й обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення.
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги, які не спростовують висновків суду, тому не підлягають задоволенню апеляційним судом.
З вищевикладеного вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення не допущено порушення норм процесуального права, чи неправильного застосування норм матеріального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції за доводів та вимог апеляційної скарги. 
       Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Судові витрати залишити за сторонами, оскільки рішення суду залишено без змін судом апеляційної інстанції.
       Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -
п о с т а н о в и в :
       Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
       Рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 листопада 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та відшкодування шкоди – залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко