Номер провадження: 22-ц/813/5995/21 
Номер справи місцевого суду: 521/6743/20
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Дришлюк А. І.
Категорія: 51

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року                                                                м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Дришлюка А.І., суддів Громіка Р.Д., Драгомерецького М.М.,
при секретарі судового засідання Чирці Т.В.,
розглянувши в м. Одесі справу за апеляційною скаргою представника Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» - Шарлай Тетяни Олександрівни на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, –

ВСТАНОВИВ:

28 квітня 2020 року ОСОБА_1 звернулась до Малиновського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» про визнання протиправними та скасування наказу про звільнення та поновлення на роботі, у якому просила визнати протиправним та скасувати наказ № 124-К від 17.11.2016 року про звільнення ОСОБА_1 та поновити її на посаді сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня». В обґрунтування позовних вимог зазначала, що рекомендованим листом, який позивач отримала 17.12.2016 року, позивача повідомлено про те, що наказом № 124-К від 17.11.2016 року ОСОБА_1 рахувати звільненою 16.08.2016 року з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення Вінницької дитячої клінічної лікарні за п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку зі вступом на військову службу. Позивач вважає цей наказ про звільнення незаконним. Позивач посилається на ч. 3 ст. 119 КЗпП України та ч. 2 ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» щодо гарантій для працівників на виконання державних та громадських обов`язків в частині збереження за ними місця роботи на час особливого періоду, який діє в Україні (а.с.1-7).
26 червня 2020 року заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано п. 3.1. наказу № 124-К від 17 листопада 2016 року про звільнення ОСОБА_2 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) Комунального некомерційного підприємства «Вінницька дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» на підставі п. 3 ст. 36 КзпП України. Поновлено ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на посаді сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) Комунального некомерційного підприємства «Вінницька дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради». В іншій частині позовних вимог відмовлено. Допущено негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на роботі. Стягнуто з Комунального некомерційного підприємства «Вінницька дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної ради» (м. Вінниця, вул. Хмельницьке шосе, 108, ЄДРПОУ 03082760) в дохід держави судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок (а.с. 66-72).
10 серпня 2020 року до Малиновського районного суду м. Одеси надійшла заява директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» Паненка В.В. про перегляд заочного рішення, у якій він просив скасувати заочне рішення (а.с. 79-82).
30 листопада 2020 року ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси в задоволенні заяви директора Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» Паненка Василя Васильовича про перегляд заочного рішення у цивільній справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня» про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі відмовлено (а.с. 114-115).
11 січня 2021 року канцелярією Одеського апеляційного суду зареєстровано апеляційну скаргу представника Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» - Шарлай Тетяни Олександрівни на заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року. Апелянт не погоджується з оскаржуваним рішенням та вважає, що судом першої інстанції неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, визнано невстановленими обставини, які недоведені і які мають значення для справи, в рішенні суду першої інстанції викладено висновки, які не відповідають обставинам справи та допущено порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. Апелянт вважає, що судом першої інстанції неправомірно вказані обставини визнані поважними для поновлення позивачу строку для звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, а вказані висновки про те, що у вихідні, святкові та неробочі дні не працюють адвокати, допомоги яких потребувала ОСОБА_1 є домислами суду, не підтвердженими жодними доказами. На думку апелянта, ОСОБА_1 не була позбавлена можливості отримати допомогу адвоката за допомогою інших засобів комунікації, а не лише шляхом безпосередньої зустрічі. Також, апелянт вважає, що судом першої інстанції неправомірно не взято до уваги те, що з 02.02.2018 року ОСОБА_1 знаходилась у відпустці по догляду за дитиною і не могла звернутися до суду, а в квітні 2020 року так само будучи у відпустці по догляду за дитиною, вона змогла звернутися до суду з позовом. Апелянт зазначає, що підстави, наведені ОСОБА_1 як доказ поважності пропуску строку на звернення до суду з позовом не можуть кваліфікуватися як такі, які об`єктивно перешкоджали чи створювали труднощі для своєчасного звернення до суду та не підтверджені належними доказами. Апелянт звертає увагу на те, що представник Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» не мав змоги бути присутнім в судовому засіданні під час розгляду справи або взяти участь у судовому засіданні шляхом проведення конференцій через карантинні обмеження, що діяли на той час, та зазначає, що представником надсилалися клопотання про відкладення розгляду справи. Апелянт вказує, що в оскаржуваному рішенні зазначено, що представник Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» не подав відзиву на позовну заяву і це в сукупності із його неявкою до суду стало причиною для визнання підстав неявки неповажними, хоча, на думку апелянта слід було звернути увагу на рекомендації Ради суддів України про те, що у період карантину слід встановити особливий режим роботи судів України, а саме можливість відкладення справ у зв`язку з карантинними заходами. Апелянт повідомляє, що копія ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення отримана ним 11.12.2020 року. Апелянт просить суд скасувати заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову (а.с. 125-129).
Відзив на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надходив.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи з незалежних від суду причин.
В судове засідання 16 грудня 2021 року сторони не з`явились, про час та місце проведення судового засідання повідомлялись належним чином. Клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції до суду не подавали. 
Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. 
При цьому, апеляційний суд зауважує, що апелянт, як ініціатор процесу на даній стадії повинен цікавитися рухом своєї апеляційної скарги та отримувати інформацію про призначені судові засідання з використанням електронного Списку судових справ, призначених до розгляду на офіційному сайті суду (п. 1.2.3 Правил організації ефективного цивільного судочинства, затв. Радою суддів України №14 від 28.02.2020 року; https://oda.court.gov.ua/sud4813/inshe/3/1163581/).
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали цивільної справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Приймаючи оскаржуване заочне рішення, суд першої інстанції виходив з того, що наявність чинного контракту, укладеного Позивачем з Міністерством оборони України 17.08.2016 року на проходження військової служби не на професійній основі строком на три роки, який було укладено під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення, дозволяє дійти висновку про поширення на позивача гарантій, встановлених частиною третьою статті 119 КЗпП України щодо збереження попереднього місця роботи, посади і середнього заробітку на строк дії контракту та відсутність підстав для припинення трудового договору у зв`язку із вступом позивача на військову службу згідно з пунктом 3 частини першої статті 36 КЗпП України (а.с. 69 зворот).
Апеляційний суд залишає без задоволення апеляційну скаргу, з огляду на таке.

Обставини справи.
Позивач ОСОБА_1 до укладення шлюбу мала дівоче прізвище « ОСОБА_3 ».
Відповідно до п. 1.1 Витягу з Наказу від 07.08.2014 року № 71-К прийнято ОСОБА_4 з 08.08.2014 року на посаду сестри медичної (палатної) інфекційно-боксового відділення (діагностичне) з оплатою згідно штатного розпису на час відпустки по догляду за дитиною ОСОБА_5 . Код № 3467110327 (а.с. 46).
При цьому, відповідно до листа лікарні від 09.06.2020 року трудовий договір з позивачем укладено не було, оскільки достатнім підтвердженням виникнення трудових правовідносин є видання наказу роботодавця про прийняття працівника на роботу (а.с. 45).
Як вбачається з матеріалів справи, 17.08.2016 року між Міністерством оборони України та ОСОБА_4 укладено контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України (далі – Контракт) (а.с. 12-13).
Згідно з п. 3 Контракту він є строковим та укладається відповідно до строків, установлених законодавством, за погодженням сторін на три роки (а.с. 13).
Відповідно до Витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_2 (по стройовій частині) від 17.08.2016 року № 178 військовослужбовця контрактної служби солдата ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу на всі види забезпечення і вважати таким, що 17.08.2016 року справи та посаду прийняла і приступила до виконання службових обов`язків за посадою з посадовим окладом 645 грн на місяць, шпк «старший солдат» (а.с. 14).
Згідно з п. 3.1. Наказу № 124-К від 17.11.2016 року (про припинення трудового договору), виданого Вінницькою обласною дитячою клінічною лікарнею за підписом головного лікаря ОСОБА_6 , рахувати звільненою ОСОБА_4 16.08.2016 року з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) в зв`язку з проходженням військової служби у Збройних Силах України (заключення контракту на три роки) п. 3 ст. 36 КЗпП України та виплатити ОСОБА_7 допомогу у розмірі двомісячного середнього заробітку. Бухгалтерії провести повний розрахунок. Підстава: контракт про проходження військової служби у ЗС України, витяг з наказу МО України від 17.08.2016 року (а.с. 16).
Відомості про прийняття та звільнення ОСОБА_1 з Лікарні записано до трудової книжки позивача серії НОМЕР_3 (а.с.18).
Відповідно до листа Лікарні від 08.12.2016 року № 03/1721, направленого до в/ч НОМЕР_2 за вхідним номером 4648 від 17.12.2016 року повідомлено, що позивача звільнено з посади сестри медичної (палатної) інфекційно-боксованого відділення (діагностичне) у зв`язку з проходженням військової служби згідно п. 3 ст. 36 КЗпП України на підставі контракту Міноборони України та наказу від 17.08.2016 року № 178. Вказаний лист містив прохання про з`явлення для отримання трудової книжки (а.с. 15).
Відповідно до довідки № 167 від 03.04.2020 року, виданої начальником штабу першим заступником командира військової частини НОМЕР_2 підполковником ОСОБА_8 , сержант ОСОБА_1 перебуває на військовій службі у військовій частині НОМЕР_2 з 17.08.2016 року по теперішній час (а.с. 10).

Оцінка апеляційного суду.
Перший Указ Президента України від 17 березня 2014 року № 303 «Про часткову мобілізацію» затверджено Законом України від 17 березня 2014 року № 1126-УІІ «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» й з того часу в Україні діє особливий період, відповідне рішення уповноваженою особою про його скасування, як і рішення про демобілізацію військовослужбовців, прийнятих на військову службу за контрактом на строк до закінчення особливого періоду, не приймалося.
Рішенням Ради національної безпеки та оборони України від 01 березня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України», яке введене в дію Указом Президента України від 02 березня 2014 року № 189/2014, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи.
Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. 
Відповідно до ч. 6 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частини третьої статті 119 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».
Зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП України вбачається, що працівниками за якими зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток є ті, кого було прийнято на військову службу за контрактом у тому числі, однак не виключно шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби. Надання відповідних гарантій працівнику законодавець пов`язує не з видом контракту, а з існуванням особливого періоду, під час якого військовослужбовця було прийнято на службу за контрактом.
Відповідно до ч. 1, ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. 
Зважаючи на вищенаведене, у відповідача не було законних підстав для звільнення ОСОБА_1 з роботи на підставі п. 3 ст. 36 КЗпП України у зв`язку із заключенням контракту про проходження військової служби у ЗС України, а тому позивач підлягає поновленню на роботі.
При цьому, апеляційний суд вважає за потрібне зазначити, що доводи апелянта стосовно пропуску строку на звернення до суду за захистом свого права є неспроможними з огляду на те, що відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а оскільки відповідачем не було заявлено про застосування наслідків спливу строку позовної давності до винесення оскаржуваного заочного рішення, то апеляційний суд не бере їх до уваги при ухваленні даної постанови.
Європейський суд з прав людини неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (пункт 2 рішення ЄСПЛ від 27 вересня 2001 року у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»).
Також Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення.
Таким чином, оскільки доводи апеляційної скарги не спростували правильних висновків суду першої інстанції, апеляційний суд на підставі ст. 375 ЦПК України залишає без задоволення апеляційну скаргу, а оскаржуване заочне рішення суду першої інстанції – без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Одеський апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу представника Комунального некомерційного підприємства «Вінницька обласна дитяча клінічна лікарня Вінницької обласної Ради» - Шарлай Тетяни Олександрівни – залишити без задоволення.
Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 26 червня 2020 року – залишити без змін.

Постанова Одеського апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді Одеського апеляційного суду                         А.І. Дришлюк

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький

28.12.2021 року                                                                 м. Одеса