Справа № 753/17271/19                                                                                                            Головуючий в суді І інстанції Лужецька О.Р.
Провадження № 22-ц/824/854/2022                                                                                           Доповідач в суді ІІ інстанції Мельник Я.С.

 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
10 лютого 2022 року                                                                                                                                         м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Мельника Я.С.,
суддів: Матвієнко Ю.О., Гуля В.В.,
за участі секретаря Примушка О.В.,
 
розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У вересні 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вказаним позовом, який обґрунтовував тим, що він з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 01 вересня 2006 року по 06 грудня 2018 року.
У період шлюбу вони придбали квартиру АДРЕСА_1 , яку на підставі свідоцтва про право власності серії НОМЕР_1 від 30.03.2012 року було зареєстровано за ОСОБА_1 .
Оскільки це нерухоме майно було придбано у шлюбі, позивач просив в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за ним право власності на 1/2 частину вказаної квартири та вирішити питання відносно судових витрат.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року позов задоволено. 
Не погоджуючись із цим рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове судове рішення про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, неповне з`ясування судом усіх обставин справи.
Обґрунтовувала доводи апеляційної скарги тим, що місцевий суд не врахував, що довгий час позивач був безробітній, основним джерелом набуття квартири у власність є кошти подаровані її батьками та отримані нею за договорами позики, які вона продовжує погашати самостійно, а тому відповідно до ст. 70 СК України суд мав відступити від принципу рівності часток подружжя, оскільки позивач не діяв в інтересах сім`ї та тривалий час фінансово не забезпечував сім`ю.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Ухвалюючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя сторін, а тому, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, слід визнати за позивачем право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
До того ж вказав, що відповідачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів придбання спірної квартири за її особисті кошти, а тому доводи відповідача про збільшення її частки у спірній квартирі у відповідності до ст. 70 СК України, суд відхиляє як необґрунтовані.
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Як вбачається з матеріалів справи, 01 вересня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 06 грудня 2018 року було розірвано.
22 березня 2011 року між Головним управлінням житлового забезпечення виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та ОСОБА_1 укладено договір фінансування будівництва житла за програмою «70х30», предметом якого є фінансування відповідачем будівництва жилого будинку АДРЕСА_2 із розрахунку 70% - за кошти громадян та 30% за кошти міського бюджету. Вартість об`єкту фінансування (70%) складає 276 213,07 грн.
Додатковим договором від 28 лютого 2012 року сторони визначили, що об`єктом фінансування є квартира АДРЕСА_1 .
26 травня 2011 року між ПАТ «КредіАгріколь Банк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 71/11-ж, відповідно до умов якого ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 138 100 грн. на строк до 25 травня 2031 року. Кредит надано на придбання майнових прав на нерухоме майно житлового призначення - квартиру АДРЕСА_1 . У якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань щодо погашення кредиту укладено договір поруки з ОСОБА_2 
30 березня 2012 року ОСОБА_1 отримано свідоцтво про право власності серії НОМЕР_1 на нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1 .
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц (провадження № 61-15462св18).
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
Із роз`яснень, викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).
Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК).
Таким чином, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду у межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що врахувавши презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу, суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, а тому належить їм на праві спільної сумісної власності в рівних частинах.  
Доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд мав відступити від принципу рівності часток подружжя, оцінюються колегією суддів критично, оскільки відповідачкою не доведено належними доказами згідно зі ст. ст. 12, 81 ЦПК України наявності підстав для такого збільшення, встановлених ст. 70 СК України.
Твердження апелянта про те, що основним джерелом набуття квартири у власність є кошти подаровані її батьками та кошти отримані нею за договорами позики, які вона продовжує погашати самостійно, теж оцінюються колегією критично, оскільки вона не заявляла вимоги про стягнення з позивача частини коштів, внесених у рахунок виконання будь-якого спільного зобов`язання з погашення заборгованості за позикою, яка була б отримана для придбання спільного майна або коштів у рахунок вартості частки у спільному майні.
Водночас колегія суддів зазначає, що ОСОБА_1 після повного погашення заборгованості за договором позики не позбавлена права звернутися до ОСОБА_2 з вимогою про відшкодування частини грошових коштів, сплачених в рахунок погашення боргу в період з моменту фактичного припинення шлюбних відносин до моменту повного розрахунку за вказаним договором.
Інші доводи апелянта зводяться до суперечливого тлумачення норм матеріального права та незгоди із висновками суду першої інстанції та з їх оцінкою, а тому не можуть бути підставою для скасування обґрунтованого рішення суду першої інстанції.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга та зміст оскаржуваного рішення не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи допущені порушення норм матеріального чи процесуального права, які відповідно до ст. 376 ЦПК України могли б бути підставою для його скасування, тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Керуючись ст.ст. 374, 375 ЦПК України, суд -
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Дарницького районного суду міста Києва від 09 червня 2021 року - без змін.
 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів.
 
Головуючий:                                     Судді: