ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/23394/19                                                                   Суддя (судді) першої інстанції: Пащенко К.С.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  12 січня 2022 року                                                                                            м. Київ
          Шостий апеляційний адміністративний суд у складі: 
          Головуючого судді:                                                       Чаку Є.В., 
          суддів:                                                                           Єгорової Н.М., Коротких А.Ю.
          за участю секретаря                                                       Ковтун К.В.          
                              
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом Головного управління ДПС у м. Києві до Відділу з питань державної реєстрації юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації, третя особа: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи,-

В С Т А Н О В И В :
Головне управління ДПС у м.    Києві звернулося до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Державного реєстратора Шевченківського районної в м.    Києві державної адміністрації Желінського Віталія Миколайовича про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи ПАТ "Банк "Софіївський".
Ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 червня 2021 року закрито провадження у справі.
Не погодившись з ухвалою суду, позивач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду справи. Позивач акцентує увагу на тому, що висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року №826/10249/18 не підлягають застосуванню до спірних правовідносин з огляду на відмінність обставин, що були предметом судового розгляду. В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на положення Податкового кодексу України та норми Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» від 15 травня 2003 року №755-IV, стверджуючи, що саме на реалізацію визначених у Податковому кодексі України владних повноважень щодо податкового контролю податковий орган звертається до державного реєстратора з повідомленням про наявність податкового боргу, що, відповідно до статті 28 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» є підставою для відмови у державній реєстрації припинення юридичної особи в результаті ліквідації. Зауважує, що за нормою статті 6 вказаного Закону державний реєстратор, як суб`єкт владних управлінських функцій, перед вчиненням реєстраційної дії зобов`язаний перевірити наявність підстав для відмови у державній реєстрації, якою, з-поміж іншого, є наявність податкового боргу платника. Наголошує, що право контролюючого органу щодо звернення у порядку адміністративного судочинства з позовом про відміну державної реєстрації юридичної особи прямо передбачено нормами КАС України та визначено у статті 67 Податкового кодексу України.
Відповідач процесуальним правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
У судовому засіданні третя особа просила залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи та дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а ухвалу суду необхідно скасувати, з наступних підстав.
Закриваючи провадження у справі, суд першої інстанції зазначив, що спір про відміну державної реєстрації юридичної особи є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності й господарської компетенції (можливості мати господарські права та обов`язки). При цьому, спір про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є спором з державним реєстратором про спонукання останнього внести відповідний запис до ЄДР, а тому спір про відміну державної реєстрації припинення юридичної особи не є публічно-правовим та повинен вирішуватися за правилами господарського судочинства. У таких висновках суд першої інстанції посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 червня 2020 року №826/10249/18. 
Колегія суддів  не погоджується з вказаним висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Згідно ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
Суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду виключно у випадках, визначених Конституцією та законами України.
Зазначений обмежувальний принцип щодо можливості звернення суб`єкта владних повноважень з позовом до суду адміністративною юрисдикції продубльований в пунктах третьому та п`ятому частини першої статті 19 КАС України, якими передбачено, юрисдикція адміністративних судів поширюється на спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління (у тому числі делегованих повноважень) та за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, коли право звернення до суду для вирішення публічно-правового спору надано такому суб`єкту законом.
Предметом судового розгляду в даній справі є правомірність дій Державного реєстратора Шевченківського районної в м.  Києві державної адміністрації Желінського Віталія Миколайовича під час внесення реєстраційного запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи ПАТ "Банк "Софіївський" та, відповідно, наявність підстав до скасування такого реєстраційного запису.
Отже, предметом доказування в цій справі є обставини, що підтверджують законність чи незаконність прийнятого відповідачем рішення, яке за своєю юридичною природою є рішенням суб`єкта владних повноважень та має прийматися в порядку, на підставі та у спосіб, визначені законом.
Таким чином, дослідженню в цій справі підлягає саме владне, управлінське рішення відповідача щодо державної реєстрації припинення юридичної особи, прийняте/вчинене відповідачем як суб`єктом владних повноважень.
Право податкового органу на звернення до суду з позовом про винесення судового рішення щодо відміни державної реєстрації припинення юридичних осіб або підприємницької діяльності фізичних осіб-підприємців обумовлено спеціальним законодавством.
Згідно підпункту 20.1.37 пункту 20.1 статті 20 Податкового кодексу України контролюючі органи мають право звертатися до суду щодо припинення юридичної особи та припинення фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності та/або про визнання недійсними установчих (засновницьких) документів суб`єктів господарювання.
Аналогічні положення також закріплені пунктом 67.2 статті 67 Податкового кодексу України.
В свою чергу, процесуальним законом чітко і недвозначно закріплено юрисдикцію таких спорів за адміністративними судами, про що свідчать положення пункту четвертого частини шостої статті 12 та пункту третього частини першої статті 263  КАС України у сукупністю зі статтею 1 цього Кодексу.
Посилання суду першої інстанції на практику Великої Палати Верховного Суду, викладену в постанові від 17 червня 2020 року у справі №826/10249/18, колегія суддів вважає необгрунтованим з огляду на наступне.
У справі №826/10249/18 зазначено про те, що запис про припинення юридичної особи не є беззастережним доказом того, що юридична особа дійсно припинилася та більше не існує. Якщо процедуру ліквідації юридичної особи не було здійснено належним чином, зокрема, якщо її було здійснено на підставі рішення про ліквідацію, прийнятого особами, які не мали повноважень його ухвалювати, на підставі сфальшованих документів, якщо у процедурі ліквідації не було відчужено все майно юридичної особи тощо, то внесення до ЄДР запису про припинення цієї юридичної особи не є актом, з яким пов`язується її припинення та припинення права власності на її майно, а є лише записом, який не тягне наслідків. Отже, спір про відміну державної реєстрації юридичної особи є спором про наявність або відсутність цивільної правоздатності й господарської компетенції (можливості мати господарські права та обов`язки) та не захищає права позивача в конкретних правовідносинах. Такий спір не є спором у сфері публічно-правових відносин, у тому числі якщо він виник у зв`язку з протиправним внесенням до ЄДР державним реєстратором запису про проведення державної реєстрації юридичної особи; не є спором, що виникає із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин; не є спором, що виникає у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності. Процесуальне законодавство не визначає юрисдикційну належність такого спору. Велика Палата Верховного Суду, заповнюючи цю прогалину закону, у постановах від 20 вересня 2018 року у справі №813/6286/15, від 6 лютого 2019 року у справі №462/2646/17 зазначила, що подібні спори є найбільш наближеними до спорів, пов`язаних з діяльністю або припиненням діяльності юридичної особи (пункт 3 частини першої статті 20 Господарського процесуального кодексу України), а тому повинні розглядатися за правилами господарського судочинства.
Проте, висновки Суду у наведених справах не є релевантними відносно цієї справи, через те, що у цій справі з позовом до адміністративного суду звернувся саме суб`єкт владних повноважень, обґрунтовуючи таке звернення обставинами, що безпосередньо пов`язані із виконанням владних управлінських функцій, якими наділений податковий орган в силу закону.
У справі ж №826/10249/18, на яку послався суд першої інстанції, закриваючи у цій справі провадження, позовні вимоги були заявлені фізичною особою та обґрунтовувались відсутністю у осіб, які звернулися до державного реєстратора із заявою про припинення юридичної особи, повноважень на вчинення таких дій та, як наслідок, фіксації їх у ЄДР.
Отже, обсяг та зміст конкретних обставин цієї справи та їх нормативне регулювання дають підстави вважати, що незгода з рішенням відповідача у зв`язку з недотриманням ним вимог законодавства, яке визначає підстави та порядок проведення реєстраційних дій, спричиняє публічно-правовий спір, виникнення якого пов`язане зі здійсненням позивачем владних управлінських функцій, що належить до юрисдикції адміністративних судів.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 25 червня 2021 року у справі №640/22197/19, від 03.08.2021 у справі № 640/12193/19.
Судом апеляційної інстанції враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
З урахуванням наведених обставин у сукупності, а також зважаючи на те, що за своїм змістом спірні правовідносини належать до юрисдикції адміністративного суду, колегія суддів приходить до висновку про помилковість постановленої Окружним адміністративним судом м.Києва оскаржуваної ухвали.
Відповідно до ч. 3 ст. 312 КАС України у випадках скасування судом апеляційної інстанції ухвал про відмову у відкритті провадження у справі, про повернення позовної заяви, зупинення провадження у справі, закриття провадження у справі, про залишення позову без розгляду справа (заява) передається на розгляд суду першої інстанції.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 320 КАС України підставами для скасування ухвали суду, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі, і направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції є неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи.
Оскільки судом першої інстанції при вирішенні питання про закриття провадження у справі було неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.
Керуючись ст. ст. 287, 308, 312, 320, 321, 322 КАС України, колегія суддів, - 

                                                  П О С Т А Н О В И В : 
Апеляційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві - задовольнити.
Ухвалу Окружного адміністративного суду м. Києва від 24 червня 2021 року скасувати, а справу направити до Окружного адміністративного суду міста Києва для продовження розгляду. 
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови виготовлено 12.01.2022. 

Головуючий суддя:                                                                          Є.В. Чаку

          Судді:                                                                                            Н.М. Єгорова

                                                                                                              А.Ю. Коротких