ПІВДЕННО-ЗАХІДНИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року	  м. Одеса	Справа № 915/1036/20	
Південно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді: Аленіна О.Ю.
суддів: Лавриненко Л.В., Мишкіної М.А.
секретар судового засідання: Герасименко Ю.С. 

За участю представників учасників справи:
від АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” - адвокат Іноземцев Є.С.
від ОКП “Миколаївоблтеплоенерго” – адвокат Іщенко Н.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз”
на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021
по справі №915/1036/20
за позовом Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз”
до Обласного комунального підприємства “Миколаївоблтеплоенерго”
про стягнення грошових коштів

ВСТАНОВИВ
У липні 2020 Акціонерне товариство “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” (далі – АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз”) звернулося до Господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в якій просило стягнути з Обласного комунального підприємства “Миколаївоблтеплоенерго” (далі - ОКП “Миколаївоблтеплоенерго”) на свою користь заборгованість  в сумі 6989756,24 грн, пеню в сумі 349953,23 грн, три відсотка річних в сумі 331500,79 грн, інфляційні збитки в сумі 1558001,95 грн, всього 9229212,24 грн, а також судові витрати в сумі 138438,18 грн.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 позовні вимоги задоволено частково, закрито провадження у справі № 915/1036/20 в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача основної суми заборгованості у розмірі в сумі 3578566,08 грн за відсутністю предмета спору; стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 242792,89 грн, три відсотка річних в сумі 269 300,07 грн, інфляційні збитки в сумі 873105,13 грн, а також 24420,91 грн судового збору; в задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача пені в розмірі 242792,88 грн та трьох відсотків річних у розмірі 2515,52 грн відмовлено позивачу.
25.01.2021 на виконання вказаного рішення господарським судом було видано відповідний наказ.
06.10.2021 до Господарського суду Миколаївської області від ОКП “Миколаївоблтеплоенерго” надійшла заява в якій заявник просив суд визнати наказ Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2021 по справі № 915/1036/20, виданий на виконання рішення господарського суду від 21.12.2020 у справі №915/1036/20 таким, що не підлягає виконанню.
В обґрунтування даної заяви відповідач зазначив, що стягнуті за рішення суду пеня, три проценти річних, та збитки від інфляції підлягають списанню на підставі Закону України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, яким було внесено зміни до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення”.
Ухвалою Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021 заяву ОКП “Миколаївоблтеплоенерго” про визнання виконавчого документу таким, що не підлягає виконанню у справі № 915/1036/20, визнано таким, що не підлягає виконанню наказ Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2021 у справі № 915/1036/20 про стягнення з ОКП “Миколаївоблтеплоенерго” на користь АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” пені в сумі 242792,89 грн, трьох відсотків річних в сумі 269300,07 грн, інфляційних збитків в сумі 873105,13 грн, а також 24420,91 грн судового збору.
В мотивах оскаржуваної ухвали суд першої інстанції зазначив, що 29.08.2021 набрав чинності Закон України “Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газу”, яким внесено зміни до Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожитті енергоносії”.
У відповідності до запроваджених змін, за твердженням суду першої інстанції, законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 01.06.2021.
За твердженням місцевого господарського суду, судом було встановлено відсутність основного боргу ОКП “Миколаївоблтеплоенерго” за укладеним з позивачем договором станом на дату вирішення спору по суті – 21.12.2020. Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 у справі №    915/1036/20 було стягнуто з відповідача на користь позивача пеню, три відсотка річних та інфляційні збитки.
На переконання суду першої інстанції, ч. 1 ст. 7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” є нормою прямої дії. Виконання цієї норми Закону не потребує від боржника вчинення будь-яких дій, а право на списання пені, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність від погашення основної заборгованості за отриманий природний газ у строк до 01.06.2021, що мало місце у даній справі.
Враховуючи вищевикладене суд першої інстанції дійшов висновку, що обставини, зазначені боржником в заяві, є такими, що дають можливість вважати наказ таким, що не підлягає виконанню, у розумінні вимог статті 328 ГПК України.
Не погодившись із даною ухвалою до Південно-західного апеляційного господарського суду звернулось АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” з апеляційною скаргою в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18 10.2021 року повністю та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені заяви про визнання судового наказу таким, що не підлягає виконанню.
Свої вимоги скаржник обґрунтовує тим, що судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваної ухвали не було взято до уваги те, що приписи ст. 7 Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” стосуються врегулювання неустойки (штрафу, пені, інфляційних нарахувань,  процентів річних), які нараховані на заборгованість, яка виникла станом саме на 1 червня 2021 року.
Крім того, на переконання апелянта, аналіз Закону України “Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення” свідчить про те, що під дію Закону підпадають теплопостачальні та теплогенеруючи організації, які мають заборгованість за послуги з розподілу природного газу станом на дату визначену у Законі - 1 червня 2021 року. Тільки за наявності цієї кваліфікуючої ознаки застосовується процедура врегулювання заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, послуги з його розподілу та транспортування, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості,
Однак, як стверджує апелянт, судом першої інстанції, було встановлено відсутність основного боргу ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» станом на дату вирішення спору по суті - 21.12.2020. 
Відсутність на дату встановлену Законом (1 червня 2021 року) заборгованості ОКГІ «Миколаївоблтеплоеноерго», на переконання скаржника, свідчить про неможливість застосування процедури врегулювання заборгованості та нерозповсюдження дії цього Закону на відносини які виникли між сторонами у справі.
Таким чином, як вважає скаржник, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних, стягнені з ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» на користь АТ «Миколаївгаз» відповідно до рішення суду, не підлягають врегулюванню на підставі ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії».
Окрім того, на думку апелянта, Закон України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» не наділяє суд процесуальною можливістю визнавати недійсними видані виконавчі документи у зв`язку із прийняттям вказаного Закону, оскільки у останньому відсутня пряма вказівка на вчинення такої дії, як і відсутня вказівка про припинення існуючого між сторонами зобов`язання. При цьому, в разі невиконання позивачем вимог Закону щодо списання пені, інфляційних нарахувань та процентів річних, відповідач не позбавлений можливості захистити своє порушене право, в тому числі шляхом звернення до суду.
Як вважає скаржник, в межах розгляду саме заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин, проте, не здійснюється перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків. Такий перегляд судового рішення по суті можливий лише в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами, а не в межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. В свою чергу, як вважає апелянт, саме результати такого перегляду в апеляційному або в касаційному порядку чи за результатами перегляду за нововиявленими обставинами з прийняттям відповідного судового рішення можуть стати підставою для визнання наказу таким, що не підлягає виконанню. Однак, наказ від 25.01.2021 не був виданий судом помилково, обов`язок боржника стосовно невиконаного ним в обумовлений сторонами строк зобов`язання по договору не є припиненим або добровільно виконаним ні самим боржником, ні іншою особою. Наказ був виданий за наявності відповідної правової підстави та не створює для боржника обов`язків, які не передбачені рішенням суду.
Скаржник вважає, що наявність Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії» (з урахуванням внесених змін), не виключає норму (загальну умову) ЦК України, що встановлює виконання зобов`язання належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Отже, як вважає скаржник, обов`язок ОКП «Миколаївоблтеплоенерго» перед AT «Миколаївгаз» за рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 є дійсним та не припиненим.
Ухвалою Південно-західного апеляційного господарського суду від 23.11.2021 відкрито апеляційне провадження у справі №915/1036/20 за апеляційною скаргою АТ “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” на ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021 та призначено праву до розгляду на 15.12.2021.
Судом апеляційної інстанції отримано відзив на апеляційну скаргу в якому відповідач просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
В обґрунтування своїх заперечень відповідач посилаючись на приписи  Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення» зазначає, що законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за послуги з розподілу природного газу та встановив заборону на нарахування боржникам (споживачам) неустойки, інфляційних втрат, відсотків річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 01.06.2021.
З огляду на вищевикладене, на думку відповідача, твердження апелянта, про те що відсутність заборгованості на 01.06.2021 свідчить про те, що дія Закону не розповсюджується на відносини, які виникли між сторонами суперечить ч.1 ст. 7 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії".
Крім, того відповідач зазначає, що частина 1 статті 7 вказаного вище Закону є нормою прямої дії. Виконання цієї норми закону не потребує від відповідача вчинення будь-яких дій. Право на списання неустойки, інфляційних нарахувань та процентів річних поставлено у залежність лише до умови погашення основної заборгованості за отриману послугу з розподілу природного газу у строк до набрання чинності цим Законом.
Під час судового засідання від 15.12.2021 представник апелянта підтримав вимоги за апеляційною скаргою та наполягав на її задоволенні. 
Представник відповідача надав пояснення у відповідності до яких просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін. 
Відповідно до ст. 240 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови. 
Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи  на предмет їх юридичної оцінки господарським судом Миколаївської області та проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до приписів ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Як вбачається з матеріалів справи та зі змісту рішення Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 у справі № 915/1036/20, предметом спору у даній справі виступила майнова вимога оператора ГРМ до споживача про стягнення з останнього основної заборгованості в період травень-червень 2020 року (2 місяці) за договором розподілу природного газу, а також пені, відсотків річних та інфляційних збитків, внаслідок порушення відповідачем грошового зобов`язання за договором в період з 2017 по 2020 рік.
Вирішуючи спір по суті, судом було встановлено відсутність основного боргу Обласного комунального підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» за вказаним договором станом на дату вирішення спору по суті – 21.12.2020.
Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 у справі №915/1036/20 було стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 242792,89 грн, три відсотка річних в сумі 269 300,07 грн, інфляційні збитки в сумі 873105,13 грн, а також 24420,91 грн судового збору.
25.01.2021 на виконання вказаного рішення господарським судом було видано відповідний наказ.
Так, майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України,   що визначено статтею 175 Господарського кодексу України.
Згідно з частиною першою статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.
В силу статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У відповідності до частини першої статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Як унормовано вимогами частини першої статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.
Також, за змістом статтею 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а відповідно частини першої статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
Статтею 549 Цивільного кодексу України   передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.
14.07.2021 року був прийнятий Закон України №1639 "Про заходи, спрямовані на подолання кризових явищ та забезпечення фінансової стабільності на ринку природного газ", який набув чинності 29.08.2021 року. 
Зазначеним законом були внесені зміни до Закону №1730 "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" (далі - Закон №1639 та Закон №1730).
Колегія суддів звертає увагу на те, що Закон №1730 визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення.
У відповідності до ч. 1 ст. 1 вказаного Закону врегулюванню підлягає, зокрема, кредиторська заборгованість перед постачальником природного газу теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії.
Процедура врегулювання заборгованості заходи, спрямовані на зменшення, списання та/або реструктуризацію заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожитий природний газ, підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиту електричну енергію шляхом проведення взаєморозрахунків, реструктуризації та списання заборгованості.
Відповідно до статті 2 вказаного Закону його дія поширюється на відносини із врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії.
За положеннями ч.1 ст.3 Закону для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації підприємства централізованого водопостачання та водовідведення включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства.
Поряд із визначенням ст.5 цього Закону спеціальної процедури реструктуризації заборгованості за спожитий природний газ станом на 01.07.2016 для виробництва теплової та електричної енергії, згідно з частиною 3 статті 7 Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії" на заборгованість за природний газ, використаний для виробництва теплової та електричної енергії, надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води, погашену до набрання чинності цим Законом, неустойка (штраф, пеня), інфляційні нарахування, проценти річних не нараховуються, а нараховані підлягають списанню з дня набрання чинності цим Законом.
Отже, запровадження в дію частини 3 ст.7 Закону від 03.11.2016 №1730-VII скасовує дію підстав для проведення відповідних нарахувань та встановлює імперативний припис про списання вже нарахованих санкцій.
Списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на вже погашену заборгованість в силу прямого припису частини 3 ст.7 Закону №1730 не обумовлено жодною іншою обставиною, крім набрання ним чинності та, зокрема, не вимагає узгодження з постачальником природного газу чи підтвердження останнім.
Списання у порядку частини 3 ст.7 Закону від 03.11.2016 №1730 не вимагає реалізації процедури взаєморозрахунків або реструктуризації, передбачених ст.4, ст.5 цього Закону, а, отже, по суті є окремим економічним заходом, спрямованим на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій за спожиті енергоносії.
Для участі у процедурі врегулювання заборгованості теплопостачальні та теплогенеруючі організації включаються до реєстру, який веде центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері житлово-комунального господарства (частина 1 статті 3 Закону від 03.11.2016 №1730).
Відповідно до статті 3 Закону №1730, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2017 року №93 затверджено "Порядок ведення реєстру теплопостачальних та теплогенеруючих організацій, підприємств централізованого водопостачання та водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії, та користування зазначеним реєстром", яким визначені дані реєстру про підприємства, зокрема, зазначаються дані про обсяг кредиторської заборгованості, що підлягає врегулюванню згідно із Законом; обсяг не відшкодованої станом на 1 січня 2016 р. заборгованості з різниці в тарифах, підтверджений протоколами територіальних комісій з питань узгодження заборгованості з різниці в тарифах; обсяг нарахувань із сплати неустойки (штрафу, пені), інших штрафних, фінансових санкцій, а також інфляційних нарахувань і процентів річних, що підлягають стягненню на підставі рішення суду, на заборгованість за спожитий природний газ, електричну енергію, теплову енергію, централізоване водопостачання і водовідведення, що утворилася в період до 1 липня 2016 року.
За відомостями Реєстру підприємств теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, що беруть участь у процедурі врегулювання заборгованості за спожиті енергоносії суб`єктів господарювання, розміщеного на офіційному сайті Мінрегіону (https://www.minregion.gov.ua/) вбачається, що Обласне комунальне підприємства «Миколаївоблтеплоенерго» внесено до відповідного реєстру за номером 37 згідно з наказом Мінрегіону від 16.06.2017 №152.
Як вбачається з наявних матеріалів справи та не заперечується сторонами, в період розгляду даної справи, Обласне комунальне підприємство “Миколаївоблтеплоенерго” у період з 12.10.2020 по 23.11.2020 здійснило оплату основної заборгованості по спірному Договору у розмірі 12  491 850,18 грн, що вбачається з копій банківських виписок і платіжних доручень.
Відтак, у відповідача відсутній основний борг перед позивачем, а рішенням Господарського суду Миколаївської області від 21.12.2020 у справі №915/1036/20 було стягнуто з відповідача на користь позивача пеню в сумі 242792,89 грн, три відсотка річних в сумі 269 300,07 грн, інфляційні збитки в сумі 873105,13 грн, а також 24420,91 грн судового збору.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що виходячи з положень Закону України "Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення за спожиті енергоносії", цей Закон визначає комплекс організаційних та економічних заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування теплопостачальних та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення, а окремими нормами даного Закону визначено порядок дій та наслідки таких дій для боржника та кредитора. 
Статтею 7 цього Закону передбачено механізм списання неустойки (штрафів та пені), інфляційних нарахувань, процентів річних нарахованих на заборгованість за енергоносії, центральне водопостачання, водовідведення станом на 1 червня 2021 року. 
Разом з тим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що запровадження в дію частини 2 статті 7 Закону від 03.11.2016 №1730 (з врахуванням змін внесених Законом України від 14.07.2021 №1639) по суті скасовує ознаки протиправності в діях відповідача в частині прострочення оплати за поставлену електричну енергію, скасовує дію підстав для проведення відповідних нарахувань та встановлює імперативний припис про списання вже нарахованих санкцій, а списання неустойки (штрафу, пені), інфляційних нарахувань, процентів річних, нарахованих на вже погашену заборгованість, в силу прямого припису частини 2 статті 7 Закону від 03.11.2016 №1730 (з врахуванням змін внесених Законом України від 14.07.2021 №1639) не обумовлено жодною іншою обставиною, крім набрання чинності цим Законом та, зокрема, не вимагає узгодження з постачальником газу чи підтвердження останнім.
За змістом ч. 1 ст. 328 Господарського процесуального кодексу України суд, який видав виконавчий документ, може за заявою стягувача або боржника виправити помилку, допущену при його оформленні або видачі, чи визнати наказ таким, що не підлягає виконанню.
Приписами ч. 2 ст. 328 ГПК України встановлено, що суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Враховуючи положення частини 2 статті 7 Закону від 03.11.2016 №1730 (з врахуванням змін внесених Законом України від 14.07.2021 №1639), колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про наявність підстав, відповідно до ч. 2 ст. 328 ГПК України, для визнання наказу Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2021 у справі № 915/1036/20 про стягнення з Обласного комунального підприємства “Миколаївоблтеплоенерго” на користь Акціонерного товариства “Оператор газорозподільної системи “Миколаївгаз” пені в сумі 242792,89 грн, трьох відсотків річних в сумі 269300,07 грн, інфляційних збитків в сумі 873105,13 грн, а також 24420,91 грн судового збору, таким, що не підлягає виконанню.
Колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що не узгоджуються з вищевказаними законодавчими приписами твердження апелянта з приводу того, що під дію Закону №1730 підпадають теплопостачальні та теплогенеруючі організації, які мають заборгованість за послуги з розподілу природного газу станом на дату визначену у Законі – 01.06.2021, оскільки, ч. 1 ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на врегулювання заборгованості теплопостачальних організацій та теплогенеруючих організацій та підприємств централізованого водопостачання і водовідведення», в редакції Закону №1639, законодавець запровадив чіткий механізм звільнення боржників від відповідальності за несвоєчасну сплату заборгованості за спожитий природний газ та встановив, що підлягають списанню нараховані споживачеві неустойка, інфляційні втрати, відсотки річних на суми основної заборгованості за договорами поставки природного газу за умов її погашення боржниками до 01.06.2021.
Так, наявними матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що відповідачем основна заборгованість за природний газ була сплачена до 01.06.2021, а тому нарахована на основну заборгованість пеня, інфляційні нарахування та проценти річних підлягають списанню у силі Закону. 
Не заслуговують на увагу й твердження апелянта з приводу того, що Закон №1730 не наділяє суд процесуальною можливістю визнавати недійсним видані виконавчі документи у зв`язку із прийняттям вказаного Закону, оскільки у останньому відсутня вказівка на вчинення такої дії, як і відсутня вказівка про припинення існуючого між сторонами зобов`язання. 
Судова колегія зазначає, що згідно з частиною 2 статті 328 ГПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. 
Зі змісту вказаної статті вбачається, що перелік підстав для визнання судом виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, не є вичерпним.
При цьому, підстави для визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню, поділяються на дві групи: - матеріально-правові (зобов`язання можуть припинятися внаслідок добровільного виконання обов`язку боржником поза межами виконавчого провадження, припинення зобов`язань переданням відступного, зарахуванням, за домовленістю сторін, прощенням боргу, неможливістю виконання); - процесуально-правові, до яких відносяться обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого документа, зокрема, видача виконавчого документа за рішенням, яке не набрало законної сили; якщо виконавчий документ виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі за нею виконавчого документа; помилкової видачі виконавчого документа, якщо вже після його видачі у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого документа двічі з одного й того ж питання; пред`явлення виконавчого документа до виконання вже після закінчення строку на його пред`явлення до виконання.
В межах розгляду заяви про визнання наказу таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, встановлюється лише наявність чи відсутність чіткого та однозначного факту припинення обов`язку боржника добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин. Перегляд самого судового рішення, самого спору по суті, встановлених судовим рішенням фактичних обставин справи, дослідження доказів, що свідчать про можливу зміну цих обставин, з прийняттям відповідних висновків не здійснюється. (Правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 у справі № 910/8665/17).
Колегія суддів зазначає, що у даному випадку, наказ Господарського суду Миколаївської області від 25.01.2021 у справі №915/1036/20 був виданий на виконання рішення суду про стягнення з відповідача на користь позивача пені, трьох відсотків річних та інфляційних збитків, однак, як вже було встановлено вище, така заборгованість фактично відсутня, оскільки підлягає списанню в силу Закону. 
Відтак, за відсутності обов`язку у відповідача перед позивача у зв`язку з його припиненням, колегія суддів вважає, що в силу приписів ч. 2 ст. 328 ГПК виконавчий документ є таким, що не підлягає виконанню.
Згідно з статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Серявін та інші проти України" вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Названий Суд зазначив, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (рішення Європейського суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України").
Тому інші доводи скаржника, що викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів не бере до уваги, оскільки вони висновків суду не спростовують та з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом, не впливають на правильність вирішення спору по суті та остаточний висновок. 
Статтею 276 ГПК України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Відтак, колегія суддів вважає, що наведені скаржником порушення допущені судом першої інстанції не знайшли свого підтвердження, а тому підстави для скасування ухвали Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021 відсутні, що зумовлює залишення апеляційної скарги без задоволення, а оскаржуваної ухвали без змін. 
Відповідно до статті 129 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за апеляційний перегляд судового рішення покладаються на скаржника.

Керуючись статтями 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -
П О С Т А Н О В И Л А:

Ухвалу Господарського суду Миколаївської області від 18.10.2021 по справі №915/1036/20 залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення. 
Постанова, згідно ст. 284 ГПК України, набуває законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду у випадках передбачених Господарським процесуальним кодексом України.
Повний текст постанови складено та підписано 20.12.2021.

Головуючий суддя                                                            Аленін О.Ю.

Суддя                                                                                Лавриненко Л.В. 

Суддя                                                                                        Мишкіна М.А.