Дата документу 22.02.2022 Справа № 335/10299/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Єдиний унікальний №335/10299/20        Головуючий у 1 інстанції: Геєць Ю.В.
Провадження № 22-ц/807/39/22        Суддя-доповідач: Дашковська А.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«22» лютого 2022 року        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого:        Дашковської А.В.,
суддів:        Кримської О.М.,
       Кочеткової І.В.,
секретар:        Рикун А.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу з апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди, 

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що у 2013-2015 роках він працював в Запорізькій обласній державній телерадіокомпанії, правонаступником якої є АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України», тому філія АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» володіє його персональними даними.
06 листопада 2019 року продюсер філії АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція Андреєва Н.М. надала директору Запорізького муніципального театру-лабораторії «Ві» відповідь від 06 листопада 2019 року, де зазначено, що позивач (як освітлювач) показав себе спеціалістом низької кваліфікації, а в 2019 році ОСОБА_3 в суді підтвердила, що вказану відповідь про нього написала вона.
В лютому 2020 року він звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 , під час розгляду якого філія АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція в запереченнях також підтвердила відомості, викладені у відповіді від 06 листопада 2019 року ОСОБА_3 , і що одним із доказів цього є пояснювальна від 18 лютого 2015 року ОСОБА_4 .
Вважав, що пояснювальна від 18 лютого 2015 року ОСОБА_4 не може бути доказом його низької кваліфікації, твердження, викладені в ній твердження не відповідають дійсності, є власною неправильною думкою  ОСОБА_4 , оскільки будь-які висновки комісій з цього приводу відсутні.
Отже, предметом судового розгляду є те, що пояснювальна від 18 лютого 2015 року ОСОБА_4 не може бути доказом його низької кваліфікації, а тому не може бути доказом того, що вказано в відповіді від 06 листопада 2019 року ОСОБА_3 . На підставі пояснювальної від 18 лютого 2015 року ОСОБА_4 відповідачі розповсюджують неправдиву інформацію про його кваліфікацію, що завдає йому моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності, ділової репутації.

На підставі зазначеного просив: визнати, що пояснювальна ОСОБА_4 від 18 лютого 2015 року не може бути доказом його низької кваліфікації, стягнути з відповідачів солідарно 30 000 грн. моральної шкоди, завданої приниженням його честі, гідності та ділової репутації.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на те, що рішення суду ґрунтується на припущеннях, судом не було належним чином з`ясовано обставини справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, просив скасувати рішення суду.

АТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» подало відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначило, що позивачем не доведено існування елементів складу цивільного правопорушення, позивачем обрано неналежний спосіб захисту, пропущено строк позовної давності.

Заслухавши у засіданні апеляційного суду суддю-доповідача, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

За приписами ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовудо Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», суд першої інстанції виходив із того, що інформація, яка викладена у пояснюваній інженера ОСОБА_4  від 18 лютого 2015 року та у листі - відповіді № 368 від 11.11.2019 року, підписаному ОСОБА_3 , є суб`єктивною думкою особи, яка його виклала, оціночними судження певних фактів та недоліків, зокрема, щодо фахових якостей позивача, а тому воназа змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту. 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 про спричинення моральної шкоди поширенням негативної інформації про нього, яка не відповідає дійсності, шляхом надання пояснень в якості свідка у суді, суд виходив із того, що така інформація не може бути предметом оцінки у цій справі, оскільки є доказом, оціненим судами різних рівнів у іншій справі.
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2  про спричинення моральної шкоди поширенням негативної інформації про нього, яка не відповідає дійсності, шляхом подання заперечень на позовну заяву в іншій цивільній справі , суд виходив із того, що така інформація не може бути предметом оцінки у цій справі, оскільки є викладенням власної правової позиції у заяві по суті справи згідно з вимогами ст. 174 ЦПК України. 
Крім того суд дійшов висновку про недоведеність позивачем складових моральної шкоди в розумінні положень статті 23 ЦК України.

Колегія суддів погоджується з висновком суду.

Матеріалами справи підтверджено, що 06.11.2019 року за вих. № 214 Запорізьким муніципальним театром-лабораторією «ВІ» на адресу Філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» направлено запит про надання інформації, чи працював ОСОБА_1 на підприємстві, з проханням надати характеристику за час роботи для підготовки відзиву на позовну заяву ОСОБА_1 у справі № 335/11839/19 за його позовом до Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» про визнання дій незаконними (а.с. 45).

За змістом листа філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» від 06.11.2019 року № 368, який підписано ОСОБА_5 , ОСОБА_1 працював освітлювачем Запорізької обласної державної телерадіокомпанії (на даний час філія ПАТ «НСТУ» «Запорізька регіональна дирекція») з 01.10.2013 року по 07.05.2015 року та був звільнений за згодою сторін; звільненню передували чисельні недоліки в роботі, порушення внутрішнього розпорядку, некоректне ставлення до ведучих та гостей телевізійних програм. ОСОБА_1 показав себе спеціалістом низького рівня, який не виконував вказівки керівництва та режисерів-постановників (а.с. 6).

Під час розгляду справи № 335/11839/19 за позовом  ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» про визнання дій незаконними, яка знаходилась в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя, допитана як свідок ОСОБА_3 , пояснила, що ОСОБА_1 під час роботи освітлювачем показав себе спеціалістом низького рівня, не виконував вказівки свого безпосереднього керівництва, дозволяв вживати нецензурну лексику, робив зауваження телеведучим, сперечався з гостями прямих ефірів, а також часто був відсутній на робочому місці під час прямого ефіру, у зв`язку із чим йому було запропоновано звільнитися або за згодою сторін, або за невідповідністю займаній посаді, та у 2015 року ОСОБА_1 був звільнений з посади за згодою сторін (т.1, а.с. 74-75).

Заперечення ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція» за підписом керівника філії Курмака С.А., які надані у справі № 335/1789/20 за позовом ОСОБА_1 до Філії публічного акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», «Запорізька регіональна дирекція»,  ОСОБА_3  про відшкодування моральної шкоди, містять посилання на пояснювальну інженера ОСОБА_4 від 18.02.2015 року, в якій зазначається про низький професійний рівень ОСОБА_1 , як освітлювача, під час його роботи у філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція» (т.1, а.с. 7-9).

Позивач вважає, що листом від 06.11.2019 року № 368 за підписом ОСОБА_3 , запереченнями за підписом керівника філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція» Курмака С.А., наданими в рамках цивільної справи № 335/1789/20 (а.с. 8-9) було поширено без його згоди конфіденційну інформацію щодо нього, зокрема щодо його фахових якостей, яка є неправдивою та полягає у приниженні його честі та гідності, ділової репутації, що завдало позивачу моральну шкоду. 

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення від 09 грудня 2010 року у справі «Буланов та Купчик проти України», яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року, вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), № 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II).

Крім того, Європейський суд з прав людини у рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. 

Відповідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Частиною 3 ст. 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч. 4, 5ст. 23 ЦК України).

Згідно з роз`ясненнями, наданими у п.п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995р. із змінами, внесеними згідно з Постановами Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001р., № 1 від 27.02.2009р., відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація (частина перша статті 201 ЦК України).

Відповідно до статті 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканим. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі.

Так, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної істоти. З честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах суспільства, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. 

Позови про захист гідності, честі та ділової репутації має право пред`явити, зокрема, фізична особа в разі поширення про неї недостовірної інформації, що порушує її особисті немайнові права.

Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 761/6866/16-ц.

Відповідно до частини першої статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації.

За змістом статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати.

Позови про захист честі, гідності чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права.

Отже, судом встановлено, що позивач зазначає про протиправність дій відповідачів, яка полягає в розповсюдженні відповідачами неправдивих відомостей щодо негативної характеристики його роботи, у тому числі і низького фахового рівня, при цьому підставою цих відомостей слугувала пояснювальна інженера ОСОБА_4  від 18 лютого 2015 року. 

Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності).

Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації.

Судом правильно встановлено, що, спрямовуючи листа № 368 від 06.11.2019 року на адресу директора-художнього керівника Запорізького муніципального театру-лабораторії «ВІ» ОСОБА_6 , ОСОБА_3 діяла як продюсерка філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція», тобто виступала від імені вказаної філії, а не від свого власного імені, а отже, не діяла як фізична особа.

На підтвердження наведеної у вказаному листі інформації щодо наявності істотних недоліків у роботі, неетичної поведінки, порушення позивачем вимог виробничої та трудової дисципліни філією ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція» надано: копії наказів: № 08/осн від 19.01.2015 року, № 17/осн від 24.02.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 » (а.с. 43- 42); пояснювальні записки: режисера ОСОБА_7 від 16.01.2015 року (а.с. 44), інженера ОСОБА_4 від 18.02.2015 року (а.с.7), 

За змістом наказу № 17/осн від 24.02.2015 року до освітлювача ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, підставою слугувала, в тому числі, пояснювальна інженера ОСОБА_4 від 18.02.2015 року, в якій ОСОБА_4 ,зазначає, що він «вважає ОСОБА_1 технічно безграмотним, не способним виконувати певні завдання щодо ремонтних робіт освітлювального обладнання, не може вислуховувати зроблені зауваження та гідно поводитись». 

Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Матеріали справи не містять та позивачем не надано доказів, що наказ № 17/осн від 24.02.2015 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 », підставою якого, зокрема, є пояснювальна записка інженера ОСОБА_4 від 18.02.2015 року, визнаний неправомірним та скасований.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що пояснювальна  ОСОБА_4  від 18.02.2015 року надана на ім`я керівника філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція», є суб`єктивною думкою особи, яка його виклала - інженера  ОСОБА_4  оціночними судження певних фактів та недоліків, зокрема щодо фахових якостей позивача, а тому не може бути предметом судового захисту в розумінні статті 277 ЦК України.

Оцінка кваліфікації ОСОБА_4 , як працівника філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція», не входить до предмету доказування у рамках зазначеної цивільної справи, а тому доводи апеляційної скарги про неповне з`ясування судом першої інстанції обставин справи в цій частині колегія суддів вважає неприйнятними.

Згідно з пунктом 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Якщо ж недостовірну інформацію було поширено в ході розгляду іншої справи зазначеними вище учасниками процесу відносно інших осіб, які не були учасниками процесу, то ці особи, якщо вони вважають, що така інформація порушує їх особисті немайнові права, вправі звернутися до суду за захистом своїх прав у порядку, передбаченому процесуальними кодексами.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2019 р. у справі № 335/11839/19 позов ОСОБА_1 до Запорізького муніципального театру - лабораторії «ВІ» про визнання дій незаконними залишено без задоволення. Зазначене рішення постановою Запорізького апеляційного суду від 12.03.2020 року залишено без змін (т.1, а.с.74-75, т.2, а.с.42-47).

В справі № 335/11839/19 суд першої інстанції дійшов висновку про те, що ОСОБА_3 дала пояснення в якості свідка, а її пояснення відповідають тексту вищезазначеного листа - відповіді від 06.11.2019 року за № 368 щодо того, що ОСОБА_1 під час роботи освітлювачем у телерадіокомпанії показав себе спеціалістом низького рівня.

Колегія вважає обґрунтованими висновки суду в тій частині, що не можуть бути предметом оцінки пояснення свідка, надані у іншій судовій справі, на що безпосередньо звертається увага судів у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1. 

За приписами ч.ч.1-3 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. 

Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Підстави, час та черговість подання заяв по суті справи визначаються цим Кодексом або судом у передбачених цим Кодексом випадках.

Отже, інформація, яка міститься у запереченнях відповідача в рамках цивільної справи № 335/1789/20 за підписом керівника філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» Запорізька регіональна дирекція» Курмака С.А. є викладенням власної правової позиції у заяві по суті справи згідно з вимогами ст. 174 ЦПК України, а тому не може вважатися поширенням інформації у розумінні ст. 277 ЦК України, оскільки такі відомості отримані судом в результаті процесуальної діяльності з розгляду цивільної справи. 

Доводи апеляційної скарги про те, що суду не було надано пояснювальну ОСОБА_4 від 18.02.2015 року, спростовуються матеріалами справ, на аркуші справи 7 якої міститься зазначена пояснювальна. 

Аргументи апеляційної скарги про фальсифікацію пояснювальної ОСОБА_4 від 18.02.2015 року не підтверджені належними доказами у справі.

Доводи апеляційної скарги про те, що заперечення в рамках цивільної справи № 335/1789/20 не містять посилань на лист від 06.11.2019 року № 368, який підписано ОСОБА_5 , не спростовує висновків суду в цій частині, оскільки, в додатках до вказаних заперечень міститься копія пояснювальну ОСОБА_4 від 18.02.2015 року (а.с.8-9).

Таким чином правильним є висновок суду про те, що позивачем в ході судового розгляду не доведено факту вчинення відповідачами правопорушення, яке полягало саме в поширені інформації, яка у відповідності до вимог закону може мати статус «недостовірної», такої, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі позивача повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Перевіряючи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди, суд також врахував, що позивач не зазначив, в чому саме полягає наявність моральної шкоди, не надав відповідних доказів її заподіяння, зокрема, доказів понесених позивачем моральних страждань, переживань, втрат немайнового характеру тощо, не довів наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями її заподіювача, отже не надав доказів усіх складових моральної шкоди на підтвердження вини відповідачів у її заподіянні. 

Судом враховані роз`яснення постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 № 1, яка є чинною до теперішнього часу.

За змістом статті 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Позовна заява повинна містити, зокрема зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. У позовній заяві можуть бути вказані й інші відомості, необхідні для правильного вирішення спору. 

Отже, позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовної якої позивач просить прийняти судове рішення. 

Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Позивач не обґрунтовував свої вимоги щодо кваліфікації ОСОБА_4 певними обставинами та не надав доказів на їх підтвердження.

А отже, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що оцінка діяльності ОСОБА_4 , як працівника філії ПАТ «Національна суспільна телерадіокомпанія України» «Запорізька регіональна дирекція», не входить до предмету доказування у рамках зазначеної цивільної справи. 

Інша частина доводів апеляційної скарги за змістом є новими позовними вимогами, яки позивач виклав у зміненій позовній заяві від 03 березня 2021 року (т.1, а.с. 114).

Відповідно до п.п. 6,7 ч. 2 ст. 43 ЦПК України учасники процесу зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.

За приписами п.2 ч.2 ст.49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження.

До закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. У справі, яка переглядається за правилами спрощеного провадження , зміна предмета або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання.

За змістом ухвали суду від 28 грудня 2020 року справу за позовом ОСОБА_1 до Акціонерного товариства «Національна суспільна телерадіокомпанія України», ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (т.1, а.с.22).

Підготовче провадження у справі закрито ухвалою суду від 01 лютого2021 року (т.1, а.с.111).

За вказаних обставин суд першої інстанції правомірно розглянув справу в редакції позовної заяви від 03 грудня 2020 року, без врахування змін, викладених в уточненій заяві від 03 березня 2021 року.

Частиною четвертою статті 10 ЦПК України передбачено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до статей 1 та 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини.

Закон України "Про судоустрій і статус суддів" встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). 

Таким чином, при розгляді справи апеляційним судом встановлено, що рішення суду першої інстанції постановлено з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги не спростовують його висновків.

Керуючись ст. ст. 374,375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2021 року у цій справі залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 24 лютого 2022 року.

Головуючий        А.В. Дашковська 

Судді:         О.М. Кримська 

       І.В. Кочеткова