П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа №  120/7376/20-а 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Віятик Н.В.  
Суддя-доповідач -  Гонтарук В. М.   
12 березня 2022 року
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді:  Гонтарука В. М. 
суддів:  Курка О. П.  Матохнюка Д.Б. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року (ухвалене в м. Вінниця) у справі за адміністративним позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, 
В С Т А Н О В И В :
в грудні 2021 року позивач звернулась до Вінницького окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління ДПС у Вінницькій області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області про анулювання платника єдиного податку від 31.03.2017 року № 552, яким анульовано реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , як платника єдиного податку;
- зобов`язати Головне управління ДПС у Вінницькій області, ідентифікаційний код в ЄДРПОУ: 43142454, поновити реєстрацію фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , в реєстрі платників єдиного податку з дати анулювання, а саме: з 31 березня 2017 року та внести відповідний запис до реєстру платників єдиного податку.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року адміністративний позов задоволено.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти постанову про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неповного з`ясування обставин справи і, як наслідок, невірного вирішення справи та прийняття необґрунтованого рішення.
14 січня 2022 року від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначено про безпідставність її доводів.
Сьомий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 10 січня 2022 року, з урахуванням ч.3 ст.296, п.1 ч.1 ст. 311 КАС України,  вирішив розглядати дану справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
За таких умов згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України при розгляді справи в порядку письмового провадження фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги та відзиву,  колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та підтверджено під час апеляційного розгляду неоспорені факти про те, що Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 ( РНОКПП НОМЕР_1 )  з 01.10.2012 року перебуває на спрощеній системі оподаткування за умови сплати 5 відсотків від отриманих доходів платника податків 3 групи.
В податковій декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 за 1 півріччя 2016 року задекларовано суму єдиного податку, яка підлягає сплаті в бюджет за підсумками звітного періоду - 1156 грн.
Сума задекларованого єдиного податку за спірний період ( І півріччя 2016 ) була сплачена позивачем, що підтверджується долученими до матеріалів справи копією платіжного доручення №105 від 29.07.2016 на суму 650 грн. та копією квитанції №Р24А114973308А47961  від   29.07.2016р. на суму 506,01 грн.
Проте, позивачем при заповненні платіжної квитанції від 29.07.2016р. №Р24А114973308А47961 на суму 506,01 грн. була допущена помилка у  графі призначення платежу та зазначено власне РНОКПП  та РНОКПП іншої особи в реквізитах платежу, а саме: « 101; НОМЕР_2 ; Податок на доходи фізичних осіб з 2 квартал 2016 ОСОБА_1 НОМЕР_1 ».
Як встановлено судом, сума єдиного податку 506,01 грн. по платіжному документу від 29.07.2016р., сплачений ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) зараховано податковим органом на СПД ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_2 ).
Так згідно облікової картки платника податків ОСОБА_1 , враховуючи наявність переплати, станом на 19.08.2016р. утворилася недоїмка зі сплати єдиного податку в сумі 497,71 грн., та станом на 10.11.2016р. сума недоїмки склала 327,71 грн.
Враховуючи, що сума недоїмки не перевищувала двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, податковим органом, відповідно до ст. 59 Податкового кодексу України, не надсилалася податкова вимога позивачу.
Згідно матеріалів адміністративної справи, в 2017 році  відділом адміністрування доходів і зборів самозайнятих осіб Вінницької ОДПІ ГУ ДФС у Вінницькій області на підставі п. 299.10 ст. 299 Податкового кодексу України (далі - Кодексу) було проведено аналіз щодо порушення умов перебування платником єдиного податку на спрощеній системі оподаткування ФОП ОСОБА_1 , та встановлено, що платником податків порушено умови перебування на спрощеній системі оподаткування, а саме: Згідно даних ТТС "Податковий блок" в ІКП платника по єдиному податку (18050400) станом на 01.03.2017р. рахувалась податкова заборгованість за узгодженим податковим зобов`язанням в сумі 327,71 грн.  Заборгованість виникла за рахунок несплати податкового зобов`язання нарахованого відповідно до поданої декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за І півріччя 2016р. від 26.07.2016р. № 1600058006. Граничний термін сплати узгодженого податкового зобов`язання становить 19.08.2016р. в сумі 1156,01 грн.
В результаті проведеного аналізу, підрозділом встановлено, що у ФОП ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_1  наявний податковий борг на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
Податковим органом проведено камеральну перевірку фізичної особи- підприємця ОСОБА_1 щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування, про що складено Акт про результати камеральної перевірки щодо порушення платником єдиного податку вимог перебування на спрощеній системі оподаткування від 31 березня 2017 року №2856/13-02 та винесено Рішення про анулювання платника єдиного податку від 31.03. 2017 року № 552 з 31.03.2017.
Не погодившись з рішенням про анулювання реєстрації платника єдиного податку, позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до пункту 295.3 статті 295 Податкового кодексу України (далі - ПК України) платники єдиного податку третьої групи сплачують єдиний податок протягом 10 календарних днів після граничного строку подання податкової декларації за податковий (звітний) квартал.
Згідно з пунктом 299.10 статті 299 ПК України реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема у випадку передбаченому пп. 298.2.3 п. 298.2 ст. 298 цього Кодексу тобто, у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
Згідно з абз. 8 п.п. 298.2.3. п. 298.2. ст. 298 ПК України платник єдиного податку зобов`язаний в останній день другого із двох послідовних кварталів перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом, зокрема у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
Згідно з пунктом   299.10   статті   299 Податкового кодексу України   реєстрація платником єдиного податку є безстроковою та може бути анульована шляхом виключення з реєстру платників єдиного податку за рішенням контролюючого органу, зокрема, у разі у випадках, визначених підпунктом   298.2.3   пункту   298.2   статті   298   цього   Кодексу.
Так, зазначеним положенням встановлено вичерпний перелік випадків, у разі яких платники єдиного податку зобов`язані перейти на сплату інших податків і зборів, визначених цим Кодексом:
1) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку першої і другої груп та нездійснення такими платниками переходу на застосування іншої ставки - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
2) у разі перевищення протягом календарного року обсягу доходу, встановленого підпунктом 3 пункту   291.4   статті   291   цього   Кодексу, платниками єдиного податку першої і другої груп, які використали право на застосування інших ставок, встановлених для третьої групи, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
3) у разі перевищення протягом календарного року встановленого обсягу доходу платниками єдиного податку третьої групи - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому відбулося таке перевищення;
4) у разі застосування платником єдиного податку іншого способу розрахунків, ніж зазначені у пункті   291.6   статті   291   цього   Кодексу, - з першого   числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено такий спосіб розрахунків;
5) у разі здійснення видів діяльності, які не дають права застосовувати спрощену систему оподаткування, або невідповідності вимогам організаційно-правових форм господарювання - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності або відбулася зміна організаційно-правової форми;
6) у разі перевищення чисельності фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах з платником єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому допущено таке перевищення;
7) у разі здійснення видів діяльності, не зазначених у реєстрі платників єдиного податку, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) періодом, у якому здійснювалися такі види діяльності;
8) у разі наявності податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів - в останній день другого із двох послідовних кварталів;
9) у разі здійснення платниками першої або другої групи діяльності, яка не передбачена у підпунктах 1 або 2 пункту 291.4   статті  291   цього Кодексу   відповідно, - з першого числа місяця, наступного за податковим (звітним) кварталом, у якому здійснювалася така діяльність.
Положеннями п. 299.11. ст. 299 ПК України встановлено, що у разі виявлення відповідним контролюючим органом під час проведення перевірок порушень платником єдиного податку першої-третьої груп вимог, встановлених цією главою, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої-третьої груп проводиться за рішенням такого органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення. У такому випадку суб`єкт господарювання має право обрати або перейти на спрощену систему оподаткування після закінчення чотирьох послідовних кварталів з моменту прийняття рішення контролюючим органом.
Таким чином, підставою для анулювання реєстрації платника єдиного податку є встановлення контролюючим органом за наслідками перевірки факту наявності у платника податків податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
Даючи оцінку доводам апелянта стосовно правомірності дій  податкового органу щодо не проведення документальної перевірки ФОП ОСОБА_1 колегія суддів зазначає наступне.
Згідно абз. 1 пункту  299.11 статті 299 Податкового кодексу України, анулювання реєстрації платника єдиного податку першої - третьої груп проводиться за рішенням податкового органу, прийнятим на підставі акта перевірки, з першого числа місяця, наступного за кварталом, в якому допущено порушення.
Тобто, для платників єдиного податку першої-третьої груп, в разі допущення ними порушень з якими законодавець пов`язує можливість анулювання реєстрації платника податку, не передбачено проведення саме документальної перевірки, нормою ПК визначено лише, що такі порушення мають  бути виявлені за наслідками перевірки.
Як встановлено судом, рішення про анулювання реєстрації позивача як  платника єдиного податку прийнято на підставі акту камеральної перевірки, якою встановлено наявність податкового боргу на кожне перше число місяця протягом двох послідовних кварталів.
Несплата позивачем узгодженої суми грошового зобов`язання з єдиного податку протягом двох послідовних кварталів встановлена контролюючим органом на підставі аналізу даних ІС «Податковий блок» в інтегрованій картці платника.
Матеріалами справи підтверджується, що позивач за 1 півріччя 2016 року своєчасно та у повному обсязі сплачувала податкові зобов`язання з єдиного податку до бюджету. Однак, у платіжних дорученнях про перерахування коштів позивач в призначенні платежу помилково також вказала РНОКПП іншої особи, не зважаючи на те, що і власний РНОКПП позивачем був вказаний та платником зазначена ОСОБА_1 , у зв`язку з чим мало місце зарахування коштів на рахунок іншого СПД та  виник податковий борг в розмірі 327,71 грн., про який не була повідомлена позивач.
Позивач, сплативши суму зобов`язань, визначену у декларації за 1 півріччя 2016 рік, вважала себе добросовісним платником єдиного  податку, яка своєчасно і в повному обсязі здійснила сплату податків.
Крім того, з матеріалів справи встановлено, що ФОП ОСОБА_1 продовжувала сплачувати єдиний податок та визначати суму зобов`язань у поданих податкових деклараціях платника єдиного податку протягом 2017, 2018, 2019 років, які були прийняті відповідачем.
Згідно з положеннями п.300.1 ст. 300 Податкового Кодексу України, платники єдиного податку несуть відповідальність відповідно до цього Кодексу за правильність обчислення, своєчасність та повноту сплати сум єдиного податку, а також за своєчасність подання податкових декларацій.
Відповідно до п. 4 та п.5 ст. 45 Бюджетного Кодексу України  податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і визнаються зарахованими до державного бюджету з дня їх зарахування.
У відповідності до п. 109.1 ст. 109 Податкового Кодексу України  податковими правопорушеннями є протиправні діяння (дія чи бездіяльність) платників податків, податкових агентів та/або їх посадових осіб, а також посадових осіб контролюючих органів, що призвели до невиконання або неналежного виконання вимог, установлених цим Кодексом та іншим законодавством, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи.
В даному випадку підставою застосування такого виду санкцій є винне, протиправне невиконання чи неналежне виконання суб`єктом господарювання своїх зобов`язань, передбачених чинним законодавством.
Суд звертає увагу, що позивачем вживалися заходи для своєчасної та повної сплати єдиного внеску, що було підтверджено належними доказами.
Помилкове  зазначення РНОКПП іншої особи в платіжному дорученні під час сплати суми єдиного внеску не є достатньою правовою підставою для висновку про несплату необхідної суми єдиного внеску у визначений Законом строк, а відтак і для застосування відповідальності за несвоєчасне перерахування єдиного внеску.
Дії, які не містять ознак бездіяльності платника податків при сплаті узгодженої суми  грошового зобов`язання, не можуть бути підставою для застосування штрафів та інших негативних наслідків для платника.
Аналогічна позиція викладена в постановах Верховного Суду від 30.10.2018 №821/1897/17, від 24.10.2018 3760/6097/16-а, від 30.10.2018 №824/7/16-а, від 16.06.2015 №21-377а15.
При виконанні державного бюджету і місцевих бюджетів застосовується казначейське обслуговування бюджетних коштів. Державна казначейська служба України, діяльність якої спрямовується і координується через Міністра фінансів України, забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України     (ч.1  ст.43 Бюджетного Кодексу України).
Податки і збори та інші доходи державного бюджету зараховуються безпосередньо на єдиний казначейський рахунок і не можуть акумулюватися на рахунках органів, що контролюють справляння надходжень бюджету (за винятком установ України, які функціонують за кордоном) (ч.4  ст.45 Бюджетного кодексу України).
А згідно із ч.5  ст.45 Бюджетного кодексу України, податки і збори (обов`язкові платежі) та інші доходи державного бюджету визнаються зарахованими до державного бюджету з дня зарахування на єдиний казначейський рахунок.
Крім цього, п.22.4 ст.22 Закону України від 5 квітня 2001 року №2346-ІІІ «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» визначено, що при використанні розрахункового документа ініціювання переказу вважається завершеним з моменту прийняття банком платника розрахункового документа на виконання.
Відповідно до п.38.1 ст.38 Податкового кодексу України, виконанням податкового обов`язку визнається сплата в повному обсязі платником відповідних сум податкових зобов`язань у встановлений податковим законодавством строк.
За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що сплата коштів до відповідного бюджету (місцевого бюджету) за податковими зобов`язаннями здійснена своєчасно, оскільки кошти (єдиний податок з фізичних осіб), хоча і були перераховані на рахунок в органи казначейства відкритий для сплати єдиного податку до бюджету на користь іншої особи, проте помилкове зазначення іншого РНОКПП не призвело до ненадходження коштів на єдиний казначейський рахунок, та як наслідок, до відповідного місцевого бюджету. Тому така сплата коштів не може вважатися підставою для висновку про несплату позивачем податкового зобов`язання та застосування до нього відповідних санкцій.
Відповідно до п. 56.21 ст.56 Податкового Кодексу України регламентує, що у разі коли норма цього Кодексу чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі цього Кодексу, або коли норми різних законів чи різних нормативно - правових актів, або коли норми одного і того ж нормативно-правового акта суперечать між собою та припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу, рішення приймається на користь платника податків.
Із системного аналізу зазначених норм ст.4 та ст.56 ПК суб`єкт владних повноважень під час прийняття рішень зобов`язаний дотримуватись встановленої законом процедури, з урахуванням принципу пропорційності, зокрема з дотримання необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване таке рішення контролюючого органу.
Крім того, надаючи оцінку спірним правовідносинам суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.
Так, у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ зазначив про особливу важливість принципу "належного урядування", який передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП], заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер`їлдіз проти Туреччини" [ВП], заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.comS.r.l. проти Молдови", заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі", заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року).
На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії", заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії", заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини", п. 128, та "Беєлер проти Італії", п. 119).
Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії", п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки", п. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії", заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії", заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).
Натомість у спорі між сторонами судом встановлено недотримання відповідачем принципу "належного урядування" в розумінні практики ЄСПЛ.
Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів вважає, що матеріалами справи встановлено своєчасну сплату позивачем єдиного податку за 1 півріччя 2016 р., відтак рішення відповідача від 31.03.2017р. №552 про анулювання реєстрації  ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку , у зв`язку з наявністю податкового боргу за 1 півріччя 2016 року, є протиправним та підлягає скасуванню.
Частиною 1  ст.69 Кодексу адміністративного судочинства України   передбачено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення осіб, які беруть участь у справі, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються судом на підставі пояснень сторін, третіх осіб та їхніх представників, показань свідків, письмових і речових доказів, висновків експертів.
Статтею 70 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмету доказування. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування, крім випадків, коли щодо таких обставин не виникає спору.
Відповідно до ч.1  ст.71 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 72 цього Кодексу.
Згідно  ст.159  Кодексу адміністративного судочинства України, судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачає, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.
Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.
Таким чином, здійснивши аналіз чинного законодавства, дослідивши докази, які містяться в матеріалах справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції що належним способом захисту порушених прав позивача буде зобов`язання відповідача поновити реєстрацію позивача, як платника єдиного податку з моменту анулювання - 31.07.2017, оскільки право позивача підлягає захисту та відновленню, шляхом приведення у стан, що існував до такого порушення з боку відповідача.
Більше того, колегія суддів зазначає, що перерахування ФОП ОСОБА_1 на неналежний рахунок суми коштів не вплинуло на виконання ним обов`язку платника зі сплати податку, доказів протилежного відповідачем суду не подано.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З огляду на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді всіх обставин справи, які мають значення для вирішення спору, відповідає нормам матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, викладених у зазначеному рішенні, у зв`язку з чим підстав для його скасування не вбачається.
Інші доводи апеляційної скарги встановлених обставин справи та висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
За змістом частини першої статті 316 КАС суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки судове рішення ухвалене судом першої інстанції з додержанням норм матеріального і процесуального права, на підставі правильно встановлених обставин справи, а доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, то суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.  
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 06 вересня 2021 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно зі ст.ст.328, 329 КАС України.

Головуючий	 	 	Гонтарук В. М.	
 	 	 	 	
Судді	 	   	Курко О. П.    Матохнюк Д.Б.