ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 березня 2022 року	Львів	Справа № 442/2754/20 пров. № А/857/1180/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:
головуючого судді          Шавеля Р.М.,
суддів                              Хобор Р.Б. та Кузьмича С.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м.Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.12.2021р. в адміністративній справі за позовом представника адвоката Шемеляка Михайла Степановича, діючого на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , до Міністерства оборони України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних від простроченої суми (суддя суду І інстанції: Кравців О.Р.; час та місце ухвалення рішення суду І інстанції: 09.12.2021р., м.Львів; дата складання повного тексту рішення суду І інстанції: не зазначена),-

В С Т А Н О В И В:

14.05.2020р. представник адвокат Шемеляк М.С., діючий на підставі довіреності від імені та в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду із адміністративним позовом, у якому просив стягнути солідарно з Міністерства оборони /МО/ України, ІНФОРМАЦІЯ_3 /ОВК/ на користь позивача 163844 грн. 20 коп. інфляційних втрат та 3 проценти річних від простроченої суми в розмірі 61594 грн. 25 коп., а всього 225438 грн. 45 коп. (Т.1, а.с.1-7).

Справа розглядалася різними судами неодноразово (Т.1, а.с.78-80, 226-230).

Розгляд справи проведено судом першої інстанції за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи та проведення судового засідання, за наявними матеріалами (Т.2, а.с.3-4).

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.12.2021р. заявлений позов задоволено частково; стягнуто з відповідача МО України на користь ОСОБА_1 інфляційні втрати за період з 25.05.2019р. по 30.04.2020р. та 3 проценти річних від простроченої суми за період з 25.05.2019р. по 29.04.2020р. в сумі 11880 грн. 24 коп.; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено (Т.2, а.с.22-29).

Не погодившись з винесеним судовим рішенням, його оскаржила позивач ОСОБА_1 , яка покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що у своїй сукупності призвело до помилкового вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою стягнути на користь позивача інфляційні втрати за період з 23.10.2017р. по 30.04.2020р. та 3 проценти річних від простроченої суми за період з 23.10.2017р. по 30.04.2020р. в загальній сумі 171415 грн. 37 коп. (Т.2, а.с.32-37).
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що приписи ст.625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань; грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки з договірних відносин, але й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і з факту завдання шкоди особі.
Суд першої інстанції помилково визначив початок строку, з якого у відповідача МО України виник обов`язок по виплаті одноразової грошової допомоги як 25.05.2019р., тобто, наступний день після прийняття п.17 протоколу № 62 від 24.05.2019р. засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги і компенсаційних сум, який згодом був скасований судом, що призвело до неправильного нарахування інфляційних втрат та 3 % річних.
В розглядуваному випадку з відповідача МО України підлягають стягненню інфляційні втрати та 3 проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання за період саме з 23.10.2017р. по 30.04.2020р., оскільки позивач звернулася із заявою про виплату одноразової грошової допомоги 07.09.2017р. до Львівського ОВК, який в свою чергу згідно п.13 постанови № 975 на протязі 15 днів надсилає вказані документи до МО України. Отримавши заяву з додатками, уповноважений орган МО України в місячний строк приймає рішення про виплату одноразової грошової допомоги. Звідси, період грошового зобов`язання з виплати одноразової допомоги у відповідача МО України розпочався, починаючи з 23.10.2017р. (07.09.2017р. + 15 днів + 30 днів).

Інші учасники справи не подали до суду апеляційної інстанції відзиви на апеляційну скаргу в письмовій формі протягом строку, визначеного в ухвалі про відкриття апеляційного провадження, що не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Апеляційний розгляд справи здійснено в порядку письмового провадження за правилами ст.311 КАС України без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами.

Заслухавши суддю-доповідача по справі, перевіривши матеріали справи та апеляційну скаргу в межах наведених у ній доводів, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено під час судового розгляду, чоловік позивача ОСОБА_2 був призваний на військову службу під час мобілізації на особливий період з 20.05.2014р. по 08.06.2015р.
Наказом командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 90-РС від 14.05.2015р. сержанта ОСОБА_2 , водія 2 автомобільного взводу підрозділу продовольства, речового і військово-технічного майна роти матеріального забезпечення військової частини - польова пошта НОМЕР_1 , звільнено в запас за п.«є» (призвані на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, а також, які вислужили встановлені строки строкової військової служби, військової служби за призовом осіб офіцерського складу у строки визначені рішенням Президента України) ч.8 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».
Згідно наказу командира Військової частини - польова пошта НОМЕР_1 № 130 від 08.06.2015р. ОСОБА_2 виключено зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення (Т.1, а.с.15).
ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_2 помер (Т.1, а.с.12).
Згідно витягу з протоколу № 421 від 19.05.2016р. засідання Військово-лікарської комісії Західного регіону по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишнього військовослужбовця, захворювання і смерть ОСОБА_2 пов`язані із захистом Батьківщини (Т.1, а.с.14).
07.09.2017р. позивач звернулася із заявою до ІНФОРМАЦІЯ_5 про призначення і виплату одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, призваних на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служб у військовому резерві у встановленій формі.
Листом ІНФОРМАЦІЯ_5 № 8317 від 16.09.2017р. позивача поінформовано, що її заяву від 07.09.2017р. разом з доданими до неї документами скеровано у Департамент фінансів МО України (Т.1, а.с.16).
У січні 2018 року позивач отримала відповідь МО України № 248/3/6/3562 від 12.10.2017р., якою відмовлено у виплаті одноразової грошової допомоги у зв`язку з тим, що її покійний чоловік ОСОБА_2 на момент смерті не був військовослужбовцем, тому відсутні підстави для проведення такої виплати (Т.1, а.с.18).
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 03.05.2018р. у справі № 813/805/18, яке вступило у законну силу 08.06.2018р., позов ОСОБА_1 задоволено частково; зобов`язано відповідача МО України розглянути заяву ОСОБА_1 від 07.09.2017р. про виплату одноразової грошової допомоги членам сім`ї померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби - захисту Батьківщини, та прийняти відповідне рішення про призначення чи відмову в призначенні одноразової грошової допомоги (Т.1, а.с.19-22).
Надалі від ІНФОРМАЦІЯ_5 на адресу позивача надійшов лист № 6423 від 21.06.2019р., яким її проінформовано про результати розгляду комісією МО України заяви від 07.09.2017р., позивачу та її дітям відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги у зв`язку зі смертю ІНФОРМАЦІЯ_4 чоловіка позивача ОСОБА_2 , що викладено у п.17 витягу з протоколу № 62 від 24.05.2019р. засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги і компенсаційних сум. 
Підставою відмови слугувало те, що на момент смерті чоловік позивача ОСОБА_2 не був військовослужбовцем, а також те, що виплата одноразової грошової допомоги членам сімей померлих осіб, звільнених з військової служби, смерть яких настала протягом року після звільнення зі служби запроваджена Законом України № 2533-VIII від 06.09.2018р., який набрав чинності з 13.10.2018р.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 11.11.2019р. у справі № 1.380.2019.004371, яке вступило у законну силу 17.02.2020р., визнано протиправним та скасовано п.17 протоколу № 62 від 24.05.2019р. засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги і компенсаційних сум, яким ОСОБА_3 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги як членам сім`ї померлого військовослужбовця ОСОБА_2 , смерть якого настала внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби - захисту Батьківщини; зобов`язано МО України призначити та виплатити ОСОБА_1 та її неповнолітнім дітям ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , як дружині та дітям загиблого військовослужбовця ОСОБА_2 одноразову грошову допомогу у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб станом на 01 січня календарного року (Т.1, а.с.25-30).
На виконання рішення суду в справі № 1.380.2019.004371 заява про виплату одноразової грошової допомоги та пакет документів ІНФОРМАЦІЯ_6 скерував до Департаменту фінансів МО України листом № 3187 від 25.03.2020р. (Т.1, а.с.62).
У подальшому комісія МО України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової допомоги, прийняла рішення від 10.04.2020р. про призначення позивачу та її дітям одноразової грошової допомоги у сумі 689000 грн.
27.04.2020р. за вхідним номером № 4540 на адресу Львівського ОВК надійшов лист Департаменту фінансів МО України про надходження коштів для виплати одноразової грошової допомоги позивачу (Т.1, а.с.61).
30.04.2020р. вказані кошти були перераховані на банківський рахунок позивача (Т.1, а.с.32, 33).
04.05.2020р. позивач подала заяву про видачу готівки та отримала зазначені кошти.

У зв`язку із порушенням грошового зобов`язання позивач вважає, що вона має право на відшкодування інфляційних витрат та 3 проценти річних від простроченої суми за період з 13.05.2017р. (дата смерті ОСОБА_2 ) по 04.05.2020р. (дата закінчення розрахунку).
Виходячи з наведених міркувань, остання звернулася до суду із розглядуваним позовом.

Приймаючи рішення по справі та частково задовольняючи заявлений позов, суд першої інстанції виходив з того, що до спірних правовідносин можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст.625 ЦК України).
При розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку № 1078.
Стягнення 3% річних за своєю правовою природою є платою за користування чужими грошовими коштами.
Виходячи з наведеного, позивач має право на відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, яка на виконання рішення суду була їй нарахована. Відповідачами належними та допустимими доказами не доведено, що обов`язок здійснити відшкодування є відсутнім.
Початок періоду, протягом якого прострочено виплату допомоги, слід пов`язувати саме з датою рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги, яке прийнято 24.05.2019р. Щодо граничної дати закінчення строку прострочення, то такою слід вважати 29.04.2020р., тобто, день що передує дню, коли грошове зобов`язання перед позивачем виконано і кошти перераховані на її картковий рахунок. При цьому, саме факт зарахування коштів, а не момент їх фактичного отримання у формі готівки, свідчить про виконання зобов`язання.
Безпосередньо рішення про відмову у призначенні одноразової допомоги приймалося відповідним структурним підрозділом МО України, а тому саме на цього відповідача покладається відповідальність за порушення грошового зобов`язання перед позивачем.
Згідно проведених судом розрахунків на користь позивача підлягає стягненню сума в розмірі 11880 грн. 24 коп.

Згідно з ч.1 ст.308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Відповідно до роз`яснень, які наведені в п.13.1 постанови Пленуму ВАС України № 7 від 20.05.2013р. «Про судове рішення в адміністративній справі», у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.
Рішення суду першої інстанції в частині, що не оскаржена особою, яка подала апеляційну скаргу, не може бути скасовано або змінено апеляційним судом (п.13.2 цієї постанови).
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції не оскаржується в частині задоволених позовних вимог, тому в цій частині судове рішення не переглядається судом апеляційної інстанції.

Водночас, позивачем оскаржується рішення суду в частині незадоволених позовних вимог.
Вирішуючи наведений спір в розглядуваній частині, колегія суддів виходить з того, що наведені висновки суду першої інстанції у повній мірі відповідають дійсним обставинам справи та не суперечать нормам матеріального права, з наступних підстав.

Приписами ч.5 ст.17 Конституції України передбачено, що держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.

Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Вказана норма підлягає до застосування щодо спірних правовідносин, оскільки у ст.625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань.
Згідно висновків, які наведені у постанові Великої Палати Верховного суду від 07.04.2020р. у справі № 910/4590/19, звернення позивача до господарського суду м.Києва з позовною заявою про стягнення інфляційних нарахувань та суми 3 % річних не можна вважати видом відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, дією або бездіяльністю суб`єкта владних повноважень. За змістом ст.1192, ч.2 ст.22 ЦК України відшкодування шкоди здійснюється лише за умови доведення розміру заподіяної шкоди. Натомість, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України кредитор вправі вимагати сплати суми боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також процентів річних від простроченої суми. Ці правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника в певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно з відшкодуванням шкоди (зокрема, зі стягненням збитків) порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру заподіяної шкоди (розміру збитків). 
Отже, стягнення інфляційних і процентів річних, передбачених ч.2 ст.625 ЦК України, є способом компенсації майнових втрат кредитора, а не способом відшкодування шкоди. Таку ж природу має і неустойка. 
З урахуванням наведеного, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що до спірних правовідносин можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (зокрема, приписи ст.625 ЦК України).

Приписами ст.1 Закону України № 1282-ХІІ від 03.07.1991р. «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг.
Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; проте, частиною 2 ст.2 цього Закону законодавець передбачив право КМ України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.

З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» КМ України постановою № 1078 від 17.07.2003р. затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення, пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення.
Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків.

Звідси, під час розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затв. постановою КМ України № 1078 від 17.07.2003р.

На відміну від інфляційних збитків розрахунок 3 процентів річних здійснюється за кожен день прострочення за формулою: сума боргу х 3 % / 365 (кількість днів у році) х кількість днів прострочення.
При цьому, стягнення 3 % річних за своєю правовою природою є платою за користування чужими грошовими коштами. 
Виходячи з такого праворозуміння, стягнення 3 % річних за день, коли гроші сплачено (стягнуто) на банківський рахунок стягувача, є неправомірним (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. у справі № 922/1008/16).

Виходячи з викладеного, суд першої інстанції вірно вказав на те, що позивач має право на відшкодування інфляційних втрат та 3 % річних від простроченої суми, яка на виконання рішення суду була їй нарахована. Відповідачами належними та допустимими доказами не доведено, що обов`язок здійснити відшкодування є відсутнім.

Статтею 16 Закону України № 2011-XII від 20.12.1991р. «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.
Право позивача на отримання одноразової грошової допомоги у зв`язку із смертю її чоловіка не оспорюється; також позивач має право та отримання компенсації за порушення встановлених строків виплати одноразової грошової допомоги.
Водночас, на думку позивача, періодом, за який повинні бути виплачені спірні кошти, є проміжок часу з 13.05.2017р. (дата смерті її чоловіка) по 04.05.2020р. (дата остаточного розрахунку).

Механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст) визначає Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р. (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до абз.1 п.3 цього Порядку днем виникнення права на отримання одноразової грошової допомоги є: у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста - дата смерті, що зазначена у свідоцтві про смерть.

Рішенням суду від 11.11.2019р. у справі №1.380.2019.004371 встановлено порушення прав позивача на отримання одноразової грошової допомоги; визнано протиправним та скасовано п.17 протоколу № 62 від 24.05.2019р. засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних з призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги і компенсаційних сум.

Як вірно наголосив суд першої інстанції, початок періоду прострочення виплати допомоги позивачу слід пов`язувати саме з цією датою. Оскільки рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги прийнято 24.05.2019р.; вказане рішення визнано протиправним та скасовано в судовому порядку, тому термін прострочення виплати належної одноразової допомоги обраховується з 25.05.2019р. (наступного для за днем прийняття рішення).
Щодо граничної дати закінчення строку прострочення, то такою слід вважати 30.04.2020р. (день перерахування коштів) для розрахунку інфляції та 29.04.2020р. (день, що передує дню виконання грошового зобов`язання перед позивачем) для розрахунку 3 % річних, а не 04.05.2020р., коли позивач подала заяву на видачу готівки. 
Саме факт зарахування коштів, а не момент їх фактичного отримання у формі готівки, буде свідчити про виконання грошового зобов`язання перед позивачем.

Стосовно визначення відповідача в розглядуваному випадку суд першої інстанції вірно висновувався тим, що такий обов`язок слід покласти на МО України.
Львівський ОВК (правонаступником якого є Львівський обласний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки) відповідно до Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві, затв. постановою КМ України № 975 від 25.12.2013р., лише надсилає до МО України заяву про призначення відповідної допомоги, видає наказ про її виплату та здійснює перерахунок коштів на банківський рахунок особам, яким вона призначена.
Із іншим відповідачем Дрогобицько-Бориславським ОВК з приводу призначення одноразової допомоги у ОСОБА_1 правовідносин не виникало.
Фактично рішення про відмову у призначенні одноразової допомоги приймалося відповідним структурним підрозділом МО України, а тому саме на цього відповідача повинна покладатися відповідальність за порушення грошового зобов`язання перед позивачем в розглядуваному випадку.
Враховуючи встановлені обставини у співставленні з характером позовних вимог, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення з МО України на користь позивача інфляційних втрат за період з 25.05.2019р. по 29.04.2020р. та 3 % річних від простроченої суми у 689000 грн. за період з 25.05.2019р. по 30.04.2020р.

Верховний Суд у постанові від 20.11.2020р. у справі № 910/13071/19 роз`яснив, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця, інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця, - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Стягнення 3 % річних за своєю правовою природою є платою за користування чужими грошовими коштами, а отже стягнення їх за день, коли гроші сплачено (стягнуто), є неправомірним.
Вказана правова позиція, викладена в постанові Верховного Суду від 13.06.2018р. у справі №922/1008/16.

Згідно проведених судом першої інстанції обрахунків сума інфляційних втрат, що підлягає відшкодуванню позивачу, склала 9949 грн. 16 коп., а розмір 3 % річних з простроченої суми основного боргу - 1931 грн. 08 коп., при цьому загальна сума, що підлягає стягненню, становить 11880 грн. 24 коп.
Будь-яких доводів щодо неправильності чи помилковості обрахунку вказаної суми апелянтом не наведено.

Також правильним є застосування до розглядуваних правовідносин висновків, що викладені у рішенні ЄСПЛ від 03.06.2014 «Великода проти України», згідно яких законодавчі норми можуть змінюватися; передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Механізм реалізації цих прав може бути змінений державою, зокрема, через неможливість їх фінансового забезпечення шляхом пропорційного перерозподілу коштів з метою збереження балансу інтересів усього суспільства. Зміна механізму нарахування певних видів соціальних виплат та допомоги є конституційно допустимою до тих меж, за якими ставиться під сумнів сама сутність змісту права на соціальний захист.

Інші доводи та аргументи апеляційної скарги, ураховуючи суть спірних правовідносин та зважаючи на наведені мотиви, у контексті обставин цієї справи визначального значення не мають, а тому апеляційним судом не аналізуються.

Оцінюючи в сукупності обставини справи та враховуючи вищенаведені положення законодавства, колегія суддів приходить до переконання про наявність правових підстав для часткового задоволення заявленого позову, з вищевикладених мотивів.

Виходячи з наведеного, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не вбачає і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

За правилами ст.139 КАС України підстав для розподілу судових витрат у цій справі немає.

Керуючись ст.139, ч.4 ст.229, ст.311, п.1 ч.1 ст.315, ст.316, ч.1 ст.321, ст.ст.322, 325, 329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.12.2021р. в адміністративній справі № 442/2754/20 залишити без задоволення, а вказане рішення суду – без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена у касаційному порядку у випадках, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	Р. М. Шавель 	
судді	 	Р. Б. Хобор 	
 	 	С. М. Кузьмич 	
Дата складання повного тексту судового рішення: 11.03.2022р.