Номер провадження: 22-ц/813/969/22 
Номер справи місцевого суду: 522/8095/18
Головуючий у першій інстанції Бойчук А. Ю.
Доповідач Князюк О. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
17.02.2022 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі колегії:
головуючого - Князюка О. В.,
суддів: Заїкіна А.П., Погорєлової С.О.,
за участю секретаря – Дерезюк В.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою,-

ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
Позивачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 звернулись до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк “ПриватБанк” в особі Южного головного регіонального управління про захист прав споживача і визнання поруки припиненою.
Свої вимоги позивачі мотивували тим, що 06 червня 2008 року між ОСОБА_1 і ПАТ КБ “ПриватБанк” був укладений кредитно-заставний договір № OD7KAN10970026, відповідно до якого позичальнику надавався кредит у розмірі 12266,25 дол. США з терміном повернення до 05 червня 2015 року зі щомісячною сплатою кредиту згідно графіку погашення та відсотків за користування кредитом для придбання автомобілю марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 року випуску.
Згідно з п. 14.11 кредитного договору сторони домовились про встановлення позовної давності за вимогами про стягнення кредиту, винагороди та процентів за користування кредитом, неустойки тривалістю у п`ять років.
У забезпечення виконання кредитних зобов`язань придбаний позичальником автомобіль був переданий у заставу згідно з п. 8, 9 кредитного договору.
Між позивачем ОСОБА_2 і Банком 06 червня 2008 року був укладений договір поруки, відповідно до п. 12 якого, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Через неможливість повернення кредиту 16 квітня 2010 року позичальник за актом приймання автомобілю передала заставне майно банку.
12 серпня 2011 року між позичальником і банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою сторони узгодили наступне.
Дата остаточного погашення заборгованості за договором 08 серпня 2015 року (п. 1.2).
Згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди) понад 30 днів: термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2 договору, є 31-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, якій слідує за днем повернення кредиту (32-й день), рахується простроченою (пп. 1.5.1, 1.5.2).
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 було встановлено, що станом на 14 червня 2011 року (дата проведення попереднього судового засідання) заборгованість за договором не зменшилася, а навпаки, значно зросла та складає 20648,75 дол. США в тому числі є прострочена заборгованість по кредиту 2348,62 дол. США та відсоткам 1959,33 дол. США, через що позов банку був задоволений та в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № OD7KAN10970026 від 06.06.2008 р. було звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 р.в.
Як зазначали позивачі, у відповідності до умов додаткової угоди від 12 серпня 2011 року — термін погашення кредиту був змінений, а через встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 преюдиційні обставини щодо порушення боргових зобов`язань у 2011 році, — станом на 2016 рік вже сплинув строк позовної давності щодо стягнення заборгованості.
Також, умовами п. 12 договору поруки від 06 червня 2008 року передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто не має встановленого строку, через що до вказаних правовідносин мають бути застосовані норми ч. 4 ст. 559 ЦКУ.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року позов – задоволено.
Визнано заборгованість за кредитно-заставним договором № OD7KAN10970026, укладеним ОСОБА_1 із ПАТ КБ “ПриватБанк” 06.06.2008р., та додатковою угодою від 12.08.2011р., — прощеним боргом і припинити боргові зобов`язання.
Визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним із ПАТ КБ “ПриватБанк” 06.06.2008 р. — припиненою.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги 
26.12.2018 року АТ КБ «ПРИВАТБАНК», в особі представника, подано апеляційну скаргу на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року суду, відповідно до вимог якої відповідач просить суд рішення суду першої інстанції скасувати, та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу та узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
Представник відповідача зазначає, що ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання.
По-перше, виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається, та визнається таким, що має достатню правову підставу. Порушення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
По-друге, апелянт зазначає, що невірним я застосуванням у справі позовної давності, оскільки це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист права та інтересу та застосовується лише за заявою сторони.
Також апелянт зазначає, що норми податкового кодексу України, наведені судом в рішенні є неприпустимим під час розгляду вказаної справи.
По-третє, щодо припинення договору поруки, Банк зазначає, що відповідно до п. 12 договору поруки передбачено, що порука за договором припиняється через п`ять років з дня настання строку повернення кредиту за Кредитним договором.
Таким чином, відповідач вважає, що договором поруки встановлено строк її припинення після закінчення п`яти років, починаючи з моменту від останнього дня, передбаченого для виконання зобов`язання за договором кредиту, а саме з 08.08.2015 року. Тобто, порука за цим договором буде припинена 09.08.2020 року.

Надходження апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 05.03.2019 року справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою було призначено до розгляду.
На підставі Розпорядження щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями № 3348 від 05.08.2021 року відповідно до рішення Вищої ради правосуддя №1612/0/15-21 від 20.07.2021 "Про звільнення ОСОБА_3 з посади судді Одеського апеляційного суду у зв`язку з поданням заяви про відставку" та з врахуванням пунктів 2.3.49., 2.3.50. Положення про автоматизовану систему документообігу суду за вказаною цивільною справою було призначено повторний автоматизований розподіл судової справи.
Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.08.2021 року визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - О. В. Князюка, суддів: Колеснікова Г.Я., Вадовської Л.М. для розгляду справи №522/8095/18 за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою.
Розпорядженням № 4258 Щодо повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 18.08.2021 року у відповідності до п. 3.12. Тимчасових засад використання автоматизованої системи документообігу суду в Одеському апеляційному суді, затвердженими рішенням зборів суддів Одеського апеляційного суду 28.12.2018 року з подальшими змінами було проведено автоматизований розподіл справи та визначено колегію суддів Одеського апеляційного суду в складі: головуючого - Князюка О. В., суддів: Заїкіна А.П. та Погорєлової С. О..
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 19.08.2021 року цивільну справу за апеляційною скаргою представника Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2018 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою - прийнято до провадження.
Призначено розгляд справи в судовому засіданні в приміщенні Одеського апеляційного суду на „26” серпня 2021 р. на 09 год. 30 хв.
26 серпня 2021 року розгляд справи було відкладено на 17 лютого 2022 року о 10:30 год.
17 лютого 2022 року в судове засідання з`явився представник АТ КБ «ПриватБанк» - Яковлєва-Ангеловська О.А., апеляційну скаргу підтримала, просила суд її задовольнити.
Інші учасники справи до суду не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином.
17.02.2022 року ОСОБА_1 подала клопотання про відкладення розгляду справи у з`язку з ускладненнями після захворювання на COVID-19. В обґрунтування чого, позивачкою надано результат аналізу №3302253048 від 26.01.2022 року.
Колегія суддів відхиляє подане клопотання позивача з огляду на те, що результат виявлення коронавірусної хвороби датований 26.01.2022 року, судове засідання було призначено на 17.02.2022 року, тобто через три тижні після виявлення хвороби, крім того, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити, що клопотання ОСОБА_1 подане особисто через канцелярію суду.
З огляду на зазначене, суд відхиляє клопотання позивача про відкладення розгляду справи у зв`язку з його неналежним обґрунтування, крім того, вважає за необхідне зазначити, що справа перебуває в провадженні апеляційного суду з 2018 року, та у позивача було достатньо часу для викладення своєї правової позиції в суді апеляційної інстанції.
Апеляційний суд розглядає цивільні справи, які не віднесені до справ, зазначених у ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦПК України, у відсутності учасників справи та осіб, які не залучалися до участі у справі судом першої інстанції, за наявності відомостей про їх повідомлення про дату, час і місце розгляду справи. У разі відсутності таких даних, а також у разі подання заяви (заяв) про бажання прийняти участь у справі особисто, суд відкладає судове засідання на іншу дату.
Статтею 372 ЦПК України передбачено, що апеляційний суд відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано поважними.
Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Вказана цивільна справа тривалий час перебуває в провадженні апеляційного суду, учасникам справи була надана можливість реалізувати свої процесуальні права з доведення своєї позиції по справі, вони реалізували свої процесуальні права ще до введення державою карантину.
Виходячи з вищевказаного, враховуючи передбачені діючим процесуальним законодавством строки розгляду справи, тривалий розгляд справи, баланс інтересів учасників справи у її якнайшвидшому розгляді, усвідомленість учасників справи про розгляд справи, а також те, що учасники справи реалізували своє процесуальне право щодо участі у судовому засіданні під час розгляду справи та висловили свою процесуальну позицію, тобто створення апеляційним судом під час розгляду даної справи умов для реалізації її учасниками принципу змагальності сторін, наявності у справі достатніх матеріалів для її розгляду по суті, колегія суддів ухвалила справу розглянути за відсутності її учасників.
Встановлені судом першої інстанції та неоспорені обставини, а також обставини, встановлені судом апеляційної інстанції, і визначені відповідно до них правовідносини.
Судом встановлено, що між позивачем ОСОБА_1 і відповідачем ПАТ КБ “ПриватБанк” 06 червня 2008 року був укладений кредитно-заставний договір № OD7KAN10970026, відповідно до якого позичальнику був наданий кредит у розмірі 12266,25 дол. США з терміном повернення до 05 червня 2015 року зі щомісячною сплатою кредиту згідно графіку погашення та відсотків за користування кредитом для придбання автомобілю марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 року випуску.

Мотивувальна частина
Застосовані норми права та висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
Критерії оцінки правомірності оскаржуваного судового рішення визначені в статті 263 ЦПК України, відповідно до яких судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційний звертає увагу, що визнання права як у позитивному значенні (визнання існуючого права), так і в негативному значенні (визнання відсутності права і кореспондуючого йому обов`язку) є способом захисту інтересу позивача у правовій визначеності.
Щодо ефективності способу захисту прав позивачем апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Для належного захисту інтересу від юридичної невизначеності у певних правовідносинах особа може на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України заявити вимогу про визнання відсутності як права вимоги в іншої особи, що вважає себе кредитором, так і свого кореспондуючого обов`язку, зокрема у таких випадках:
кредитор у таких правовідносинах без звернення до суду з відповідним позовом може звернути стягнення на майно особи, яку він вважає боржником, інших осіб або інакше одержати виконання поза волею цієї особи-боржника в позасудовому порядку;
особа не вважає себе боржником у відповідних правовідносинах і не може захистити її право у межах судового розгляду, зокрема, про стягнення з неї коштів на виконання зобов`язання, оскільки такий судовий розгляд кредитор не ініціював (наприклад, кредитор надсилає претензії, виставляє рахунки на оплату тощо особі, яку він вважає боржником).
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спосіб захисту порушеного права або інтересу має бути таким, щоб у позивача не виникала необхідність повторного звернення до суду. Тому спосіб захисту інтересу, передбачений пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України, може застосовуватися лише в разі недоступності позивачу можливості захисту його права.
Задоволення позову про визнання відсутності права вимоги в особи, що вважає себе кредитором, і відсутності кореспондуючого обов`язку особи-боржника у відповідних правовідносинах є спрямованим на усунення правової невизначеності. Тобто, відповідне судове рішення має забезпечити, щоби обидві сторони правовідносин могли у майбутньому знати про права одна одної та діяти, не порушуючи їх. А тому такий спосіб захисту є виключно превентивним.
Якщо кредитор, який діяв в умовах правової невизначеності, у минулому порушив права особи, яку він вважає боржником, то для останнього ефективним способом захисту буде той, який спрямований на захист порушеного права, а не на превентивний захист інтересу. Тобто звернення з позовом для усунення правової невизначеності, яка існувала у минулому, в означеній ситуації не є ефективним способом захисту.
Зокрема, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання.
Застосування боржником способу захисту інтересу, спрямованого на усунення правової невизначеності у відносинах із кредитором, у даному випадку належним оскільки, якщо така невизначеність триває, ініційований кредитором спір про захист його прав суд не вирішив і відповідне провадження не було відкрите.
Так, відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)).
Отже, ефективність позовної вимоги про визнання відсутності права чи про визнання права припиненим має оцінюватися, виходячи з обставин справи залежно від того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії).

Колегія суддів не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо застосування строку позовної давності як підстави припинення договору поруки, та вважає доводи апеляційної скарги в даній частині обгрунтованими з огляду на наступне.
Згідно зі статтями 599-601, 604-609 ЦК України зобов`язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв`язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи.
Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України, згідно з якою особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду від 28 квітня 2021 року у справі № 755/19205/17 (провадження № 61-7052св19) зазначено, що «позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. 
Крім того, навіть після спливу позовної давності боржник може добровільно виконати зобов`язання і таке виконання закон визнає правомірним, здійсненим за наявності достатньої правової підстави (частина перша статті 267 ЦК України), установлюючи для особи, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, заборону вимагати повернення виконаного. 
Отже, відповідно до ЦК України, сплив позовної давності не є окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропуск позовної давності також не позбавляє права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. 
Таким чином, за загальним правилом ЦК України зі спливом позовної давності, навіть за наявності рішення суду про відмову в позові з підстав пропуску позовної давності, зобов`язання не припиняється». 
Отже, якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором, а тому не може вважатися підставою для припинення поруки.
Апеляційний суд вважає також обґрунтованими доводи апеляційної скарги в частині помилкового визнання судом першої інстанції поруки припиненою у зв`язку з прощенням боргу за кредитним договором.
Прощення боргу тлумачиться згідно норм законодавства як одержання доходу особою на користь якої відбулося списання, а з урахуванням вимог Податкового кодексу України обов`язок щодо самостійної сплати податку з доходу у вигляді суми боргу, прощеного боргу кредитором за його самостійним рішенням, отриманого як додаткове благо позичальником, виникає у платника податку.
Звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов`язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора, визначено статтею 605 ЦК України як підстава припинення зобов`язання.
Проте, виходячи зі змісту цієї норми, прощення боргу можливе лише за умови, коли це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора.
За своєю суттю прощений кредитний борг є додатковим благом особи лише у разі відсутності в банку будь-якої правової підстави вимагати його стягнення в майбутньому, тобто припинення між сторонами кредитних відносин, взятих на себе взаємними зобов`язаннями.
З огляду на викладене колегія суддів суду апеляційної інстанції не погоджується із висновками, яких дійшов суд першої інстанції у цій справі, щодо визнання кредиторської заборгованості прощеним боргом та подальше припинення зобов`язання поручителя перед кредитором за вказаною обставиною.
Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у поставах від 04 вересня 2019 року у справі № 466/3581/15-ц, від 22 липня 2020 року у справі № 522/13021/16-ц.

Щодо суті спору
Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема, з договорів.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно із частиною першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Виконання зобов`язання може забезпечуватися порукою (частина перша статті 546 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником.
Договір є обов`язковим до виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).
За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України).
Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України).
Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, між позивачем  ОСОБА_2 і Банком 06 червня 2008 року був укладений договір поруки, відповідно до п. 12 якого, порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором.
Через неможливість повернення кредиту 16 квітня 2010 року позичальник за актом приймання автомобілю передала заставне майно банку.
12 серпня 2011 року між позичальником, поручителем і банком була укладена додаткова угода до кредитного договору, якою сторони узгодили наступне. 
Дата остаточного погашення заборгованості за договором 08 серпня 2015 року (п. 1.2).
Відповідно до п. 1.5. додаткової угоди до договору від 12 серпня 2011 року, вбачається, що сторони зазначили, що згідно зі ст. ст. 212, 651 ЦКУ у разі порушення позичальником будь-якого з зобов`язань, передбачених в Графіку погашення кредиту (Додатку № 1 до цієї Додаткової угоди) понад 30 днів: термін повернення кредиту, зазначений в п. 1.2 договору, є 31-й день з моменту такого порушення; вся заборгованість за кредитом, починаючи з наступного дня, якій слідує за днем повернення кредиту (32-й день), рахується простроченою (пп. 1.5.1, 1.5.2).
Згідно з пунктом 7.7 кредитного договору, строк дії даного договору встановлюється з дати його укладення (дати підписання договору сторонами) до повного повернення банку всієї суми кредиту за договором та повного погашення плати за кредит і неустойки, у разі її нарахування.
Також, умовами п. 12 договору поруки від 06 червня 2008 року передбачено, що порука за цим договором припиняється після закінчення п`яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором, тобто не має встановленого строку.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 було встановлено, що станом на 14 червня 2011 року (дата проведення попереднього судового засідання) заборгованість за договором не зменшилася, а навпаки, значно зросла та складає 20648,75 дол. США в тому числі є прострочена заборгованість по кредиту 2348,62 дол. США та відсоткам 1959,33 дол. США, через що позов банку був задоволений та в рахунок погашення заборгованості за кредитно-заставним договором № OD7KAN10970026 від 06.06.2008р. було звернуто стягнення на предмет застави, а саме: автомобіль марки DAEWOO модель MATIZ, 2008 року.
У відповідності до умов додаткової угоди від 12 серпня 2011 року — термін погашення кредиту був змінений, а через встановлені рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 10 жовтня 2011 року у справі № 2-1992/11 обставини щодо порушення боргових зобов`язань у 2011 році, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, станом на 2016 рік порука є припиненою на підставі ч. 4 статті 559 ЦК України з огляду на наступне.
Порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки (частина четверта статті 559 ЦК України у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
З огляду на зазначене, позовні вимоги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в частині застосування ч. 4 статті 559 ЦК України та визнання на підставі вказаного договору поруки підлягають задоволенню.
Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Натомість, календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати, є терміном (частина друга статті 252 ЦК України).

Отже, умови договорів поруки про їхню дію до повного припинення всіх зобов`язань боржника за основним договором або до виконання поручителем зобов`язань боржника за основним договором, тобто до настання першої з цих подій, не встановлюють строк припинення поруки у розумінні статті 251 ЦК України. Тому має застосовуватися припис частини четвертої статті 559 цього кодексу у редакції, чинній час виникнення спірних правовідносин, про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постановах від 24?вересня 2014?року у справі N 6-106цс14, від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15, від 22 червня 2016 року у справі N 6-368цс16, від 29 червня 2016 року у справі N 6-272цс16, від 29 березня 2017 року у справі N 6-3087цс16, від 14 червня 2017 року у справі N 644/6558/15-ц, а також висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у пункті 60 постанови від 22 серпня 2018 року у справі N 2-1169/11).
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові у позові. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. З огляду на вказане, враховуючи зумовлене цим припинення права кредитора вимагати у поручителя виконання забезпеченого порукою зобов`язання, застосоване у другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред`явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред`явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду лише протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання (висновок Верховного Суду України, викладений, зокрема, у постанові від 20 квітня 2016 року у справі N 6-2662цс15).
З огляду на зазначене, позовні вимог вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою підлягають частковому задоволенню, а саме в частині визнання поруки ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним із ПАТ «ПриватБанк» 06.06.2008 року на підставі ч. 4 статті 559 ЦК України.
Згідно з статтею 267 ЦК Україниособа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи.
У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку.
Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності само по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя статті 267 ЦК України).
Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та звільнення від переслідування або притягнення до суду за невиконання кредитних зобов`язань за спливом строку позовної давності з огляду на те, ЦК України сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання не визнає. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (частина друга статті 598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі "Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Отже, за результатами апеляційного розгляду колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарга підлягає частковому задоволенню, з огляду на те, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про задоволення позовних із зазначеного в мотивувальній частині рішення обґрунтувань.

РЕЗОЛЮТИВНА ЧАСТИНА
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 367, 376, 381, 383 ЦПК України, колегія суддів,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» – задовольнити частково.
Рішення Приморського районного суду Одеської області від 16.12.2018 року – скасувати.
Постановити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» в особі Южного Головного регіонального управління про захист прав споживачів та визнання поруки припиненою – задовольнити частково.
Визнати поруку ОСОБА_2 за договором поруки, укладеним із ПАТ «ПриватБанк» 06.06.2008 року – припиненою.
В задоволенні інших позовних вимог відмовити.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 21.02.2022 року. 
Головуючий:                                                                        О. В. Князюк
Судді:                                                                  А. П. Заїкін
С.О. Погорєлова