УХВАЛА
08 лютого 2022 року 
м. Київ
справа № 520/5680/2020
адміністративне провадження № К/990/2655/22
Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Радишевської О.Р., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 520/5680/2020 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора України, Другої кадрової комісії Офісу Генерального прокурора з атестації прокурорів регіональних прокуратур, Харківської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,
УСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 звернулась до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом, в якому, з урахуванням уточнених позовних вимог,   просила:
- "визнати дії та скасувати рішення Другої кадрової комісії з атестації прокурорів регіональних прокуратур від 09.04.2020 №282 про неуспішне проходження заступником начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Прокуратури Харківської області ОСОБА_1 атестації за результатами складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності та навички з використання комп`ютерної техніки;
- визнати дії та скасувати наказ прокурора Харківської області від 30.04.2020 №855к про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Прокуратури Харківської області та органів прокуратури Харківської області відповідно до пункту 9 частини 1   статті 51 Закону України "Про прокуратуру"   на підставі рішення Другої кадрової комісії з 05.05.2020;
- поновити ОСОБА_1  в органах прокуратури Харківської області на посаді заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи Харківської обласної прокуратури або на рівнозначній посаді в Харківській обласній прокуратурі з 05.05.2020;
- стягнути з Харківської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 05.05.2020 по день поновлення на посаді в органах Прокуратури Харківської області;
- зобов`язати Офіс Генерального прокурора призначити ОСОБА_1 новий час (дату) складання іспиту у формі анонімного тестування на загальні здібності на навички з використанням комп`ютерної техніки».
Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року, залишеним без змін постановою  Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року, в задоволенні позову відмовлено.
18 січня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1  на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 520/5680/2020.
За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.
Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про наявність підстав для її повернення з огляду на таке.
Відповідно до пункту 1 частини шостої статті 12 КАС України для цілей цього Кодексу справами незначної складності є, зокрема справи щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, окрім справ, в яких позивачами є службові особи, які у значенні Закону України «Про запобігання корупції», займають відповідальне та особливо відповідальне становище.
Предметом розгляду цієї справи є: визнання протиправним і скасування наказу про звільнення з посади; поновлення на посаді прокурора; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Зі змісту рішень судів першої та апеляційної інстанцій убачається, що ОСОБА_1 обіймала посаду заступника начальника відділу ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань та інформаційно-аналітичної роботи прокуратури Харківської області та органів прокуратури Харківської області.
Отже, ця справа є адміністративною справою щодо проходження публічної служби позивачем, посада якого входить до переліку осіб, які займають відповідальне та особливо відповідальне становище, у розумінні примітки до статті 50 Закону України «Про запобігання корупції» (у редакції чинній на момент звернення позивача до суду).
Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.
За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:
1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;
3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;
4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.
Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.
Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).
У касаційній скарзі скаржник посилається на пункти 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції не враховано правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі №580/2357/20, а саме: що відповідачем не надано деталі другого етапу іспиту визначеного пп. 2 п. 6 Порядку №221 та матеріалів відеофіксації.
Суд не приймає вказані доводи скаржника до уваги, з огляду на те, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).
При цьому, Суд зауважує, що посилання на практику Верховного Суду (без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах) щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.
Водночас, скаржник посилаючись на неврахування правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі №580/2357/20, не указує яку норму права судами попередніх інстанцій було застосовано всупереч цим висновкам. Доводи скаржника зводяться фактично до незгоди з встановленими судами попередніх інстанцій обставин справи та переоцінки доказів у справі.
Щодо посилання скаржника на неврахування судом апеляційної інстанції під час застосування пункту 7 розділу І Порядку № 221 правового висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в постановах Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 640/9398/20, від 24 червня 2021 року в справі № 280/5009/20, то Суд зазначає, що скаржником не доведено який саме висновок щодо застосування цієї ж норми викладено у цих постановах.
Крім того, Суд зауважує, що самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права є недостатнім, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Водночас скаржником не доведено подібності правовідносин, а доводи про неврахування висновків Верховного Суду, викладених у постановах від 03 червня 2021 року у справі № 640/9398/20, від 24 червня 2021 року в справі № 280/5009/20, обґрунтовані виключно незгодою із встановленими судом апеляційної інстанції обставин справи щодо відсутності в матеріалах справи доказів переривання іспиту з технічних або інших причин, заяви про перенесення дати складання іспиту. Тобто фактично скаржник просить Суд касаційної інстанції переоцінити обставини справи та досліджені судами попередніх інстанцій докази.
Суд зазначає, що відповідно до приписів частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
Суд також не приймає до уваги посилання скаржника про те, що висновок судів попередніх інстанцій щодо її законного звільнення на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру» суперечить висновку Верховного Суду, викладеному у постановах від 24 квітня 2019 року в справі № 815/1554/17 та від 05 грудня 2019 року в справі № 804/7399/16, оскільки самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права є недостатнім, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.
Подібність правовідносин означає, зокрема, подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.
Водночас Судом установлено, що висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі №815/1554/17 та від 05 грудня 2019 року в справі №804/7399/16, не є релевантними в цій справі, оскільки у справах №815/1554/17 та №804/7399/16 спірні правовідносини щодо звільнення позивача з посади та з органів прокуратури у зв`язку з реорганізацією та скороченням кількості прокурорів органу прокуратури (пункт 9 частини першої статті 51 Закону України «Про прокуратуру») виникли у листопаді 2016 року та у лютому 2017 року, тобто до набрання чинності Законом №113-IX.
Отже, Судом установлено, що доводи касаційної скарги зводяться виключно до тлумачення норм матеріального права, переоцінки доказів та неповного з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій, що виключає можливість їх перегляду з цих підстав судом касаційної інстанції, повноваження якого визначені статтею 341 КАС України.
З огляду на зазначене, Суд приходить до висновку, що скаржником не обґрунтовано підстави для касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.
Решта доводів касаційної скарги щодо наявності підстав касаційного оскарження наведено без взаємозв`язку із підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині четвертій статті 328 КАС України.
Таким чином, правильно пославшись у касаційній скарзі на положення частини четвертої статті 328 КАС України, позивач не виклав передбачені статтею 328 КАС України підстави, за яких оскаржуване судове рішення може бути переглянуте судом касаційної інстанції.
Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
Ураховуючи те, що скаржником не викладено передбачених цим Кодексом підстав для оскарження судових рішень у касаційному порядку, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.
З урахуванням викладеного, клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження не підлягає вирішенню.
Керуючись статтями 248, 328, 332, 359 КАС України, Суд
УХВАЛИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 10 грудня 2020 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 08 грудня 2021 року в справі № 520/5680/2020 повернути особі, яка її подала.
Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя:                                                                                          О.Р. Радишевська