ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

27 січня 2022 року                                                                                

м. Чернівці

справа № 725/4445/21

провадження 822/46/22
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Кулянда М. І. 

суддів: Одинака О.О., Половінкіної Н.Ю.,
учасники справи:
позивач ОСОБА_1 ,
відповідач приватний виконавець ОСОБА_5,
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10 листопада 2021 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Войтун О.Б.,
ВСТАНОВИВ:
Описова частина
Короткий зміст позовних вимог
У липні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до  ОСОБА_5 про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору про сплату додаткової винагороди.
Позов мотивовано тим, що Першотравневий районний суд м. Чернівці 22 листопада 2017 року на виконання рішення у справі №725/7220/14 видав виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на його користь 283 258 гривень безпідставно набутих коштів та 3231 гривень 51 коп. витрат зі сплати судового збору.
У жовтні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця ОСОБА_5 із заявою про відкриття виконавчого провадження за вказаним виконавчим листом.
08 жовтня 2018 року між приватним виконавцем ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про сплату додаткової винагороди приватному виконавцю.
Вважає, що умови вказаного договору є несправедливі, недобросовісні та порушують принцип правової визначеності.
Просив суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір про сплату додаткової винагороди від 08 жовтня 2018 року, укладений між приватним виконавцем ОСОБА_5 та Потоцьким І.В.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
Рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10 листопада 2021 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до приватного виконавця ОСОБА_5 про захист прав споживачів шляхом визнання недійсним договору про сплату додаткової винагороди відмовлено. 
Додатковим рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 30 листопада 2021 року вирішено питання про судові витрати.
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів, що при укладенні спірного договору позивач був введений відповідачем в оману, а також зазначений договір порушує публічний порядок. 
Також суд першої інстанції прийшов до висновку про безпідставність доводів позивача про те, що умови договору є несправедливими.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.
Посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.
Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апелянт вказував на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення у справі, не застосував до вказаних правовідносини положення Закону України «Про захист прав споживачів».
Узагальнені доводи та заперечення інших учасників справи
У відзиві на апеляційну скаргу представник відповідача ОСОБА_4 просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги безпідставними.
Мотивувальна частина
Обставини справи, встановлені судом першої та апеляційної інстанцій
22 листопада 2017 року Першотравневий районний суд м. Чернівці на виконання рішення у справі №725/7220/14 видав виконавчий лист про стягнення із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 283 258 гривень набутих коштів без достатньої правової підстави та 3231 гривню 51 коп. витрат зі сплати судового збору.
08 жовтня 2018 року між приватним виконавцем ОСОБА_5 та ОСОБА_1 укладено договір про сплату додаткової винагороди.
10 жовтня 2018 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця ОСОБА_5 із заявою про відкриття виконавчого провадження щодо виконання вищевказаного рішення суду, на підставі якого було видано виконавчий лист №725/7220/14 від 22 листопада 2017 року та сплатив авансовий внесок у сумі 5730 гривень (а.с.8-9). На підставі поданої заяви, 10 жовтня 2018 року, було відкрито виконавче провадження ВП57411300 (а.с.10).
З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта встановлено, що боржнику ОСОБА_3 належить на праві власності квартира в частці 76/100 житлового будинку, що знаходиться по АДРЕСА_1 ( а.с.97-101).
10 жовтня 2018 року приватним виконавцем ОСОБА_5 винесено постанову про арешт майна боржника ОСОБА_3 (а.с.103-104) та 27 грудня 2018 року описано та накладено арешт на будинковолодіння, що знаходиться по АДРЕСА_1 ( а.с.93-95 ).
27 грудня 2018 року приватним виконавцем ОСОБА_5, в рамках даного виконавчого провадження, призначено суб`єкта оціночної діяльності ПП «ТА-Експерт Сервіс», для надання висновку з питань вартості описаного та арештованого майна ( а.с.86-87).
Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності, вартість об`єкта дослідження - квартири АДРЕСА_2 складає 2209789 гривень ( а.с74), про що 16 вересня 2019 року повідомлено ОСОБА_1 ( а.с.72).
Як вбачається з протоколів проведення електронних торгів № 456547 від 27 грудня 2019 року, №467678 від 27 лютого 2020 року, протоколу №462549 від 27 січня 2020 року торги з продажу вищевказаної квартири не відбулися із-за відсутності покупців. Після кожних проведених торгів здійснювалася уцінка виставленого на продаж майна ( а.с.64-69).
06 квітня 2020 року ОСОБА_1 надіслано повідомлення, разом з пропозицією, щодо вирішення питання про залишення за собою нереалізованого майна та роз`яснено, що в разі не надіслання стягувачем заяви про залишення за собою нереалізованого майно, то воно повертається боржникові, а виконавчий лист - стягувачу без виконання ( а.с.63).
Як вбачається із заяви від 30 липня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до приватного виконавця ОСОБА_5 щодо повернення йому виконавчого листа ВП №57411300, у зв`язку з отриманням ним інформації про припинення діяльності ОСОБА_5 , як приватного виконавця ( а.с. 59).
28 листопада 2020 року приватним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого листа № 725/7220/14-ц стягувачу ОСОБА_1 ( а.с.54-55).
Позиція апеляційного суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з наступних підстав.
Відповідно до вимог статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Статтею 264 ЦПК України визначено питання, які вирішує суд під час ухвалення рішення суду.
Оскаржуване рішення відповідає зазначеним вимогам закону.
Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до ч.2, 4 ст.631 ЦК України договір набирає чинності з моменту його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
Відповідно до ч.1-3 ст.632 ЦК України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.
Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до ч.3 ст.6 та ст.627 ЦК України, при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього кодексу та інших актів цивільного законодавства.
Згідно ст.ст.203, 204 ЦК України, підстави і наслідки недійсності правочину можуть бути передбачені винятково законами.
Виходячи із вимог ст.ст.4, 203 ЦК України, зміст правочину має відповідати ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно Конституції України та ЦК України, актам Президента України у випадках, встановлених Конституцією, постановам Кабінету Міністрів України, актам органів державної влади України, органів влади АР Крим, що видаються у випадках і в межах, встановлених Конституцією та законом. Таким чином, враховуючи загальні принципи цивільного права, правочин не повинен суперечити положенням законів, прийнятих відповідно до Конституції України.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції встановив, що, укладаючи договір про сплату додаткової винагороди, сторони досягли згоди з усіх істотних умов, про що вказують, зокрема, підпис ОСОБА_1 у договорі. Договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі.
Апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання недійсним договору про сплату додаткової винагороди.
Суд першої інстанції, дослідивши зміст оспорюваного договору, обґрунтовано встановив, що зазначені в ньому умови, характерні для такого виду договорів, відповідають вимогам чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Позивач при укладенні договору отримав примірник договору, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. 
Розмір додаткової винагороди приватному виконавцю зазначений у договорі і не змінювався під час його виконання сторонами.
Апеляційний суд враховує також те, що під час розгляду справи ОСОБА_1 не оспорював факт підписання зазначеного договору на умовах, вказаних у ньому.
Посилання в апеляційній скарзі про те, що до вказаних правовідносин не застосовується положення Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» то слід зазначити наступне. 
Згідно з ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Таким чином, діяльність приватних виконавців щодо примусового виконання рішень встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів"
Щодо доводів апеляційної скарги про те, що законодавством України не визначено поняття «договору про сплату додаткової винагороди приватного виконавця» слід зазначити наступне.
Відповідно до ч. 8 ст. 31 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» угодою між приватним виконавцем та стягувачем може бути передбачено додаткове авансування витрат виконавчого провадження та додаткова винагорода приватного виконавця. За погодженням із стягувачем додаткова винагорода приватного виконавця може бути сплачена протягом усього строку здійснення виконавчого провадження повністю або частково. Приватному виконавцю забороняється укладати угоди з метою зміни розміру основної винагороди.
Угода - поняття, яке використовувалося у цивільному законодавстві України до прийняття у 2003 році нового Цивільного кодексу України. Наразі замість терміна «угода» використовується термін «правочин». Правочинам присвячена глава 16 Цивільного кодексу України. Так, нею визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Поняття договору є більш звуженим і входить до поняття «правочин». Регулюється главою 52 Цивільного кодексу України. Так, нею визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Отже, поняття «договору» та «угоди» є тотожними, а тому законодавством України визначено поняття «договору про сплату додаткової винагороди приватного виконавця».
Твердження ОСОБА_1 про те, що до правовідносини між ним та приватним виконавцем регулюються Законом України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з такого.
Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів".
Згідно з ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб.
Отже, приватний виконавець здійснює примусове виконання рішення суду на користь стягувача, тобто вчиняє сукупність дій, спрямованих на виконання рішення суду, а не надає послуги за індивідуальним замовленням стягувача для задоволення його особистих потреб.
Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що оспорюваний договір є договором про надання послуг, з огляду на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.
Предметом договору про надання послуг є не результат, який після його досягнення передається замовнику (як у договорі підряду), а сам процес (дія), що відразу споживається.
Водночас предметом оспорюваного договору є сплата стягувачем приватному виконавцю додаткової винагороди у порядку, визначеному Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів», а не надання приватним виконавцем будь-яких послуг.
Помилковими є посилання в апеляційній скарзі про те, що умови договору є несправедливими, виходячи з наступного.
Згідно з п.6 ч.1 ст.3 ЦК України ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність.
Відповідно до ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Отже, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.
Як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції не було встановлено наявності одночасно всіх вказаних ознак.
Під час апеляційного перегляду оскаржуваного рішення встановлено, що позивачем не надано належних та допустимих доказів щодо порушення його прав, через невиконання відповідачем вимог закону щодо надання позивачу повної, своєчасної та достовірної інформації, яка є предметом договору.
Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до незгоди з висновком суду першої інстанції щодо встановлення обставин справи та тлумачення норм матеріального й процесуального права на свій розсуд, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції.
Будь-яких інших доводів та доказів на їх підтвердження, що є правовою підставою для скасування або зміни рішення суду першої інстанції апелянтом надано не було, у зв`язку з чим, апеляційний суд не вбачає правових підстав для зміни або скасування рішення суду першої інстанції та задоволення апеляційної скарги.
Висновки апеляційного суду за результатами розгляду апеляційної скарги 
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Ураховуючи наведене вище, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст. 367, 368, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, апеляційний суд 
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 10 листопада 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Дата складання повного тексту постанови - 28 січня 2022 року.
Головуючий                                                 М.І. Кулянда 
Судді:                                                          О.О. Одинак 
                                                               Н.Ю. Половінкіна