ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Постанова
Іменем України
31 січня 2022 року
м. Харків
справа № 642/1348/21
провадження № 22-ц/818/611/22
Харківський апеляційний суд у складі:
головуючого - Пилипчук Н.П.,
суддів колегії - Маміної О.В., Тичкової О.Ю.,
учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 ,
відповідач: Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди, за апеляційною скаргою Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року, під головуванням судді Грінчук О.П., - 
В С Т А Н О В И В :
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся з позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість з оплати праці у розмірі 45 743,31 грн., середній заробіток за час затримки виплати, який станом на день звернення з позовом становить 21 814,11 грн., 5000 грн. - моральної шкоди, вказуючи, що він працював у відповідача на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу відділу матеріально-технічного постачання. Наказом директора ХКЕПОП від 05.11.2020 року він був звільнений за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням відповідачем умов договору щодо виплати заробітної плати. Сума боргу з виплати заробітної плати становить 45 743,31 грн., яка станом на день звернення до суду з позовом так і не виплачена. Також, оскільки заробітна плата так і не виплачена, чим здійснена затримка у її виплаті, позивач просить стягнути середній заробіток за вказаний час затримки по день ухвалення рішення, зазначаючи, що така сума на день подачі позову становить 21 814,11 грн. Щодо дотримання строку звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку зазначив, що відповідач здійснив йому виплату частини заборгованості 30.12.2020 року, чим перервав перебіг строку звернення до суду, а тому позивач дотримався строку, передбаченого ч.1 ст. 233 КЗпП для звернення до суду із даною позовною вимогою. Крім того, просить стягнути 5000 грн. моральної шкоди, оскільки невиплата належних йому сум негативно вплинула на відносини в родині, призвела до хвилювань та переживань, втрати нормальних життєвих зв`язків.
Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року позов ОСОБА_1 до Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення моральної шкоди було задоволено. 
Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 заборгованість по заробітній платі у розмірі 45 743 грн. 31 коп. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 суму середнього заробітку за час затримки з виплати заробітної плати станом на 05.05.2021 року в розмірі 32 317 грн. 20 коп. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 моральну шкоду у розмірі 5000 грн. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь ОСОБА_1 сплачений судовий збір у розмірі 908 грн. Стягнуто з Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 908 грн.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27 липня 2021 року заяву Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про перегляд заочного рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року залишено без задоволення.
У серпні 2021 року Харківське казенне експериментальне протезно-ортопедичне підприємство звернулося з апеляційною скаргою на заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року.
В апеляційній скарзі просить заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
Обґрунтовуючи апеляційну скаргу апелянт зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі з`ясовані обставини, які мають суттєве значення для справи, а рішення винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Позивачем не вірно зазначено розмір заборгованості з оплати праці, згідно бухгалтерських даних підприємства заборгованість з оплати праці перед Позивачем складає 45 473,31 грн., довідка про заборгованість додана до апеляційної скарги. Вказане підтверджується копією розрахункового листа за грудень 2020 року, яка додана Позивачем до позовної заяви. Натомість, в довідці про заборгованість з оплати праці від 01.03.2021 року № 03/317, виданої колишнім керівництвом підприємства на яку посилається Позивач, було допущено описку та зазначено невірну суму заборгованості, а саме 45 743,32 грн. Також судом не було прийнято до уваги той факт, що суми, які нараховуються працівнику як дохід, що підлягає оподаткуванню при виплаті, завжди зменшується на суму податків і зборів, які сплачує роботодавець до відповідного бюджету від імені та за рахунок працівника. Проте судом першої інстанції не визначено чи включають суми заборгованості та середнього заробітку за час затримки суми податків та зборів, що призводить до подвійного стягнення з Відповідача податків та зборів. Апелянт вважає, що суд не дослідив та не надав оцінки тому, що Позивач не звертався без поважних причин за захистом своїх порушених прав протягом 4 місяців, що може свідчити про навмисне зволікання з метою стягнення з підприємства значно більшої суми, ніж реальна сума боргу, при тому, що Відповідачем в даний період вживалися заходи щодо виплати Позивачу частини належних до виплати при звільненні коштів. Судом не встановлено наявності вини Відповідача, як це передбачено ст. 117 КЗпП України, а отже до Відповідача неможливо застосувати відповідальність за несвоєчасний розрахунок по сплаті заробітної плати у вигляді стягнення середнього заробітку. Також апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції про наявність підстав для стягнення з Відповідача на користь Позивача моральної шкоди не відповідає вимогам закону, оскільки Позивачем не надано жодних доказів заподіяння моральних страждань протиправною поведінкою підприємства.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 просить рішення суду залишити без змін, а апеляційну скаргу підприємства залишити без задоволення. 
Частиною 1 статті 367 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги про стягнення заборгованості по заробітній платі в розмірі 45743 грн. 31 коп., 32 317,20 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку та 5 000 грн. моральної шкоди підлягають задоволенню в повному обсязі. Вказана сума є справедливою, співмірною з майновими втратами позивача внаслідок неотримання тривалий час заробітної плоти.
Судова колегія погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебував у трудових відносинах з Харківським казенним експериментальним протезно-ортопедичним підприємством (ХКЕПОП) на посаді водія автотранспортних засобів 1 класу відділу матеріально-технічного постачання з 27.01.2020 року. 05.11.2020 року був звільнений із займаної посади за власним бажанням, у зв`язку з невиконанням адміністрацією підприємства законодавства про працю та умов колективного договору щодо виплати заробітної плати (ч.3 ст. 38 КЗпП) (а.с. 13, 14).
Відповідно до довідки про заборгованість №03/317, виданої в.о. директора ХКЕПОП Вашуріним О.О. та в.о. головного бухгалтера - Смєцкою Я.А. - станом на 01.03.2021 сума заборгованості із заробітної плати перед ОСОБА_1 складає 45 743,31 грн. (а.с.16)
Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до ч. 1 ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
Положенням ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору.
Частиною 5 статті 97 КЗпП України передбачено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці.
Доказів про виплату вказаної суми відповідачем позивачу станом на день розгляду справи до суду не надано.
Таким чином, враховуючи наявність у підприємства боргу перед позивачем з виплати заробітної плати, у зв`язку зі звільненням, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача суму заборгованості в розмірі 45 743,31 грн.
Що стосується розміру середньої заробітної плати, яка підлягає стягненню за період затримки у виплаті заборгованості із заробітної плати, судова колегія виходить з наступного.
Згідно ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.
Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України,- в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. 
Відповідно до пункту 3 розділу ІІІ постанови Кабінету Міністрів України від 05 лютого 1995 року № 100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками - почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. Премії, які виплачуються за квартал і більш тривалий проміжок часу, при обчисленні середньої заробітної плати за останні два календарні місяці, включаються в заробіток в частині, що відповідає кількості місяців у розрахунковому періоді. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді.
Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Відомостей про наявність спору про розмір боргу судам першої та апеляційної інстанції не надані.
Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 р.,- при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р.
Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100,- середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п.8 Порядку, - нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Позивачем до позову долучено розрахункові листки за вересень та жовтень 2020 року та в позові наведено розрахунок, згідно якого з урахуванням вказаних розрахункових листів за останні два місця, що передують звільненню, його середньоденна заробітна плата становить 269,31 грн. (а.с. 3-4, 17).
Отже, розмір середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати судом першої інстанції обґрунтовано розрахований до вимог чинного законодавства та наявних доказів , які заходяться в матеріалах справи. 
Як свідчать матеріали справи ОСОБА_1 звільнений 05 листопада 2020 року. У день звільнення розрахунку із ним не проведено.
Період затримки в проведенні розрахунку складає період з 06.11.2020 року, наступного дня з моменту звільнення.
Як вбачається з матеріалів справи, з вказаним позовом ОСОБА_1 звернувся до суду у березні 2021 року із зазначенням позовних вимог щодо стягнення заборгованості по заробітній платі.
Відповідно до статті 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
Згідно зі статтею 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.
Конституційний Суд України у рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у аспекті надання офіційного тлумачення положенням частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку із статтями 1, 12 Закону України «Про оплату праці» зазначив, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат.
При цьому, колегія суддів звертає увагу на те, що початок перебігу тримісячного строку звернення із заявою про стягнення середнього заробітку, починається саме з наступного дня після виплати всіх належних позивачеві при звільненні сум.
Даний висновок узгоджується з правовою позицією викладено у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року по справі №367/595/17.
Оскільки роботодавцем не було проведено повного розрахунку при звільненні, тримісячний строк передбачений ч.1 ст.233 КЗпП не сплив, а тому позовній вимоги в цій частині пред`явлені в межах строку давності.
Отже, доводи Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства про те, що позивачем пропущено З-х місячний строк позовної давності для звернення із заявою про стягнення заборгованості з оплати праці, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не приймається судом апеляційної інстанції до уваги.
Що стосується до стягнення з підприємства на користь ОСОБА_1 суми моральної шкоди, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції виходячи з наступного.
Статтею 237-1 КЗпП України визначений порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин, відповідно до положень якого передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Частиною 1 статті 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
В частині 2 ст. 23 ЦК України закріплено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.
В силу ч.4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з відповідними змінами) роз`яснено, що згідно зі статтею 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 14.12.2016 року у справі № 428/7002/14-ц, зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із вказаною статтею є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Визначаючи розмір суми, що підлягає стягненню на відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, характер та ступінь моральних страждань позивача. Невиплата заробітної плати встановлена та доведена в ході судового розгляду. Сам факт порушення законного трудового права позивача свідчить про заподіяння моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих зв`язків, що вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. 
Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 18.01.2018 року у цивільній справі №362/7161/15-ц, які враховуються судом на підставі ч. 4 ст. 263 ЦПК України.
Виходячи з вищевикладеного, невиплатою відповідачем належних позивачу коштів, йому спричинена моральна шкода, яка полягає в порушенні його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків як ним, так і його сім`єю. Ситуація, яка склалася, дійсно вимагала від нього додаткових зусиль для організації свого життя та життя своєї сім`ї, у зв`язку з втратою гідного матеріального забезпечення. Приймаючи до уваги ті обставини, що позивач мав незручності з приводу порушення відносно нього законодавства, що обумовлюється тим, що позивач хвилювався, зазнав моральних страждань, враховуючи вимоги розумності та справедливості, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн.
Що стосується посилання апелянта на те, що вищезазначена сума заборгованості по заробітній платі перед ОСОБА_1 судом першої інстанції помилково зазначена з врахування податків, судовою колегією не приймається. 
Суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку, що заборгованість по заробітній платі підлягає виплаті позивачу без вирахування суми податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів, що відповідно до статей 14.1.180, 18, 162.1.3, 168 Податкового кодексу України є обов`язком податкового агента , яким є відповідач.
Щодо посилання підприємства на той факт, що судом першої інстанції невірно вираховувано розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки надана ОСОБА_1 довідка щодо заборгованості визначена невірно попереднім керівництвом, судова колегія зазначає наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем до суду першої інстанції при ухваленні заочного рішення по справі не було надано довідку про розмір заборгованості по заробітній платі.
При розгляді заяви про перегляд заочного рішення у справі, відповідачем дана довідка також надана не була. 
Апелянтом до суду апеляційної інстанції на підтвердження своїх доводів наданий доказ у вигляді довідки № 17/1038 від 26.08.2021 року щодо заборгованості підприємства перед позивачем у розмірі 45 473,31 грн.
Відповідно до ч.ч. 4, 5, 8 ст. 83 ЦПК України передбачено, що якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Згідно із ч.ч. 1-3 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.
Оскільки апелянт до суду першої інстанції вищевказаних доказів не надав, хоча і не був позбавлений такої можливості, отримавши ухвалу суду про відкриття провадження, суд апеляційної інстанції не приймає до уваги надані апелянтом докази, які були надані лише до суду апеляційної інстанції на підтвердження позиції відповідача.
Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Доводи апеляційної скарги висновки суду першої інстанції не спростовують.
Рішення суду ухвалено з додержанням вимог матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Так як апеляційна скарга залишається без задоволення, то судові витрати, у відповідності до вимог ст. ст. 141, 382 ЦПК України між сторонами не розподіляються.
Керуючись ст.ст.367, 368, 369, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389, 390 ЦПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу Харківського казенного експериментального протезно-ортопедичного підприємства залишити без задоволення.
Заочне рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 05 травня 2021 року - залишити без змін.
Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення у випадках, передбачених ст. 389 ЦПК України.
Головуючий-                                                       Н.П. Пилипчук    
Судді -                                                                                                               О.В. Маміна
       О.Ю. Тичкова