ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 грудня 2021 року                                                                                      Справа № 906/696/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Бучинська Г.Б. 

при секретарі судового засідання Пузирко В.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровибухпром" на рішення Господарського суду Житомирської області від 30 вересня 2021 року в справі №906/696/21 (суддя - Тимошенко О.М.)
час та місце ухвалення рішення: 30 вересня 2021 року; м. Житомир, майдан Путятинський, 3/65; вступна і резолютивна частина проголошена о 11:40 год; повний текст рішення складено 7 жовтня 2021 року
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнігран-Сервіс"
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровибухпром"
про стягнення 932356 грн 52 коп.
за участю представників сторін:
від Позивача - Реус Д.С.;
від Відповідача - Шатун С.П..
ВСТАНОВИВ:
Товариство з обмеженою відповідальністю "Юнігран-Сервіс"    (надалі - Позивач) звернулося в Господарський суд Житомирської області з позовом до  Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровибухпром" (надалі - Відповідач) про стягнення 900000 грн боргу за поставлений товар,  3% річних в розмірі 6953 грн 42 коп. та  25403 грн 10 коп. інфляційних втрат. 
Позовні вимоги вмотивовані тим, що за період з 9 листопада 2020 року по 10 березня 2021 року,   Позивач поставив Відповідачу вибухові речовини на загальну суму 7721094 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та довіреностями на отримання вантажу. Як вказує Позивач,  Відповідач всупереч умовам договору оплату з Позивачем за отриманий вантаж провів частково в розмірі 6821094 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, тому на день звернення з позовом до суду   сума боргу   становить   900000 грн  (7721094-6821094=900000). Позивач пропонував Відповідачу сплатити грошові кошти в сумі 1821094 грн, а у разі ігнорування законних вимог Позивача, зазначив, що вимушений звертатися до суду за захистом порушених прав. Невиконання Відповідачем  зобов`язання щодо повної  оплати  Товару за Договором, стало підставою для звернення   Позивача до суду з позовом про стягнення боргу  з урахуванням річних та інфляційних.

Рішенням Господарського суду Житомирської області від 30 вересня 2021 року позов задоволено частково. Стягнути Відповідача на користь Позивача  900000 грн. основного боргу, 18081 грн 90 коп. інфляційних, 6953 грн 42 коп. річних. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача   13875 грн 53 коп.   судового збору та  8929 грн витрат на правничу допомогу. Відмовлено в позові в частині стягнення 7321 грн 20 коп. інфляційних.
Приймаючи дане рішення,    суд першої інстанції виходив з того, що на виконання умов договору, за період з 9 листопада 2020 року по 10 березня 2021 року,   Позивач поставив Відповідачу вибухові речовини на загальну суму 7721094 грн., що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та довіреностями на отримання вантажу. Відповідач всупереч умовам договору оплату з Позивачем за отриманий вантаж провів частково в розмірі 6821094 грн, що підтверджується платіжними дорученнями, тому на день звернення з позовом до суду   сума боргу   становить   900000 грн  (7721094-6821094=900000). Неоплаченим залишився вантаж, який поставлено за видатковими накладними №55 від 9 березня 2021 року та №58 від 10 березня 2021 року. Враховуючи викладене, місцевий господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Позивача в частині стягнення основного боргу в сумі 900000 грн обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.
Що ж стосується позовних вимог  про стягнення з Відповідача інфляційних втрат в розмірі 25403 грн 10 коп. та 6953 грн 42 коп. трьох відсотків річних, то місцевий господарський суд зазначив, що розмір 3% річних обраховано Позивачем правильно, тому суд задовольняє вказану вимогу в заявленому розмірі. При розрахунку інфляційних Позивач застосував індекс за березень, тоді як першим місяцем має бути квітень. Суд першої інстанції  констатував, що  інфляційні за період з квітня по травень 2021 становлять 18081 грн 90 коп. та підлягають стягненню.
Крім того, місцевий господарський суд в своєму рішенні зазначив, що оскільки позовні вимоги Позивача задоволено частково, витрати на послуги адвоката покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, витрати на послуги адвоката, які підлягають стягненню з Відповідача складають 8929 грн.

Не погоджуючись з винесеним судом першої інстанції рішенням, Відповідач  подав апеляційну скаргу (том 2, а.с. 55-61), в якій з підстав, вказаній у ній,    просить скасувати рішення Господарського суду Житомирської області  в повному обсязі та прийняти нове, яким залишити позовну заяву без розгляду.
Зокрема,    мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач звертає увагу апеляційного господарського суду на те, що Позивачем долучено до матеріалів справи докази, котрі не засвідченні належним чином, відсутній на таких документах особистий підпис особи, яка засвідчує копії, тобто з порушенням пункту 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації. Також, апелянт зазначає, що  позовна заява оформлена з порушеннями, а саме замість особистого підпису директора Позивача вона містить відтиск факсиміле, що також є порушенням. Крім того, Позивачем неналежно оформлялися супровідні документи, а саме товарно-транспортні накладні, наряди накладних, акти виготовлення ЕВР. Матеріали справи не містять жодної інформації про метрологічну повірку приладів обліку використаних компонентів і виготовленої емульсійної вибухової речовини «Гренеміт». Апелянт вказує, що  Позивач не пояснив яким саме чином він здійснював контроль і облік виготовленої емульсійної вибухової речовини «Гранеміт». Апелянт вказав, щоу матеріалах справи відсутні відомості щодо опломбування і кількості ваги поставлених компонентів в розрізі ваги кожного компоненту і сукупної ваги продукції, що є порушенням Порядку обліку вибухових матеріалів промислового призначення. Документом на підставі якого відбувається передача промислової вибухової речовини є наряд – накладна, для цього постачальник має заповнити акт переробки компонентів, як внутрішній первинний виробничий документ, на підставі якого і відбувається списання компонентів у виробництво і підтверджується кількість виготовленої ЕВР. І тільки на підставі акту переробки компонентів заповнюється наряд-накладна за фактичними даними кількості використаних компонентів. Саме тому факт існування наряд-накладної на момент перевезення і посилання на неї в ТТН, на переконання апелянта,  є нікчемним, компоненти не є вибуховим матеріалом і не супроводжуються наряд-накладною. 

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 28 жовтня 2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Житомирської  області, ухваленого   30 вересня 2021 року в справі №906/696/21 та запропоновано Позивачу  в строк протягом 7 днів з дня вручення даної ухвали, подати відзив на апеляційну скаргу Відповідача.
На адресу Північно-апеляційного господарського суду від Позивача надійшов відзив, в котрому Позивач заперечив проти доводів апеляційної скарги, з підстав, наведених у даному відзиві та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. При цьому Позивач вказав, що Відповідач не є кінцевим споживачем послуг Позивача, так як останній лише отримує вибухову речовину та фактично перепродає її іншим конрагентам (кар`єрам) та в подальшому проводить комплекс робіт. Водночас, Позивач вказав, що  після поставки та проведення вибуху, жодних скарг, претензій, не надходило до Позивача ні від Відповідача ні від кінцевих споживачів. 
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 29 листопада 2021 року  призначено справу № 906/696/21 до розгляду на 13 грудня   2021 року об 14:00 хв..
У зв`язку із     тимчасовою непрацездатністю     судді - члена колегії     Грязнова В.В.   судове засідання у справі № 906/696/21, яке призначене на 13 грудня 2021 року     об 14:00 год.   не відбулося, про що сторони повідомленні, шляхом викладення інформації на офіційному сайті Північно-західного апеляційного господарського суду та повідомленням сторін в телефонному режимі (ТОМ 2, А.С. 96).
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 21 грудня 2021 року розгляд апеляційної скарги призначено на 28 грудня 2021 року об 14:00 год..
Ухвалою Північно-апеляційного господарського суду від 23 грудня 2021 року задоволено клопотання Відповідача про розгляд апеляційної скарги в режимі відеоконференції та призначено розгляд справи на 28 грудня 2021 року об 14:00 год. в режимі відеоконференції з Коростенським міськрайонним судом Житомирської області.
В судовому засіданні від 28 грудня 2021 року, яке було проведено в режимі відеоконференції, представник Відповідача  підтримав доводи, наведені   в апеляційній скарзі,        просив рішення       суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким залишити позов без розгляду. Зазначив, що Позивачем долучено до матеріалів позовної заяви докази, котрі не засвідченні належним чином, відсутній на таких документах особистий підпис особи, яка засвідчує копії, а саме з порушенням пункту 5.27 Національного стандарту України Державної уніфікованої системи документації, така особа не підписалася власноручно, а використала факсиміле. Також, апелянт зазначає, що  позовна заява не мість особистого підпису директора Позивача, а містить відтиск факсиміле, що є порушенням норм процесуального права щодо вимог про подання позовів. Крім того, Позивачем неналежно оформлялися супровідні документи, а саме товарно-транспортні накладні, наряди накладних, акти виготовлення ЕВР. Матеріали справи не містять жодної інформації про метрологічну повірку приладів обліку використаних компонентів і виготовленої емульсійної вибухової речовини «Гренеміт». Окрім того, представник Відповідача вказав, що Позивач не пояснив яким саме чином він здійснював контроль і облік виготовленої емульсійної вибухової речовини «Гранеміт». У матеріалах справи відсутні відомості щодо опломбування і кількості ваги поставлених компонентів в розрізі ваги кожного компоненту і сукупної ваги продукції, що є порушенням Порядку обліку вибухових матеріалів промислового призначення. Документом на підставі якого відбувається передача промислової вибухової речовини є наряд – накладна, для цього постачальник має заповнити акт переробки компонентів, як внутрішній первинний виробничий документ, на підставі якого і відбувається списання компонентів у виробництво і підтверджується кількість виготовленої ЕВР. І тільки на підставі акту переробки компонентів заповнюється наряд-накладна за фактичними даними кількості використаних компонентів. Саме тому, за твердженням представника Відповідача,  факт існування наряд-накладної на момент перевезення і посилання на неї в ТТН є нікчемним, компоненти не є вибуховим матеріалом і не супроводжуються наряд-накладною. 
В судовому засіданні від 28 грудня 2021 року, представник Позивача заперечив проти доводів, наведених   в апеляційній скарзі,       з підстав,     наведених у відзиві,   просив рішення       суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зазначив, що Відповідач не є кінцевим споживачем послуг Позивача, так як останній лише отримує вибухову речовину та фактично перепродає її іншим конрагентам (кар`єрам) та в подальшому проводить комплекс робіт, таким чином після поставки та проведення вибуху, жодних скарг, претензій, не надходило до Позивача ні від Відповідача ні від кінцевих споживачів. Крім того, представник Позивача вказав, що в матеріалах справи містяться підписані зі сторони Відповідача видаткові накладні та видані на прийняття товару довіреності. Що ж стосується підписання позовної заяви не у належний спосіб, то представник Позивача вказав, що позовна заява містить два підписи, в тому числі й представника Позивача, який відповідно до договору про надання правової допомоги, зокрема, наділений правом щодо підписання позовної заяви. 
Заслухавши пояснення Позивача та Відповідача, дослідивши матеріали справи та обставини на предмет повноти їх встановлення, надання їм судом першої інстанції належної юридичної оцінки, вивчивши доводи апеляційної скарги стосовно дотримання норм матеріального і процесуального права судом першої інстанції, відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів  Північно-західного апеляційного господарського суду прийшла до висновку, що апеляційну скаргу Відповідача слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

При цьому, колегія суддів виходить з наступного.
23 червня 2015 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір №21.15-ВМ на поставку вибухових матеріалів (надалі – Договір; том 1, а.с.8-10).
Згідно пункту 1.1 Договору, Відповідач доручив та зобов`язався сплатити, а Позивач зобов`язався виконувати поставку емульсійних вибухових речовин (ЕВР) Гранеміт, та засоби ініціювання (ЗІ) на об`єкти замовника по видобутку корисних копалин відкритим способом. 
Пунктом 1.2 Договору визначено, що поставка ВМ проводиться безпосередньо у свердловини з метою проведення вибухових робіт по подрібненню гірничої маси для подальшої їх переробки. Вартість поставлених вибухових матеріалів визначається згідно протоколу погодження ціни, а вартість ЗІ та їх доставка - згідно рахунків та видаткових накладних.
За пунктом 3.1 Договору, загальний обсяг поставок – кількість ВМ поставлених за термін дії договору; обсяг поставки на масовий вибух встановлюється згідно технічного завдання (заявки) Відповідача.
В силу дії пункту 1.4 Договору, вартість поставлених Позивачем вибухових матеріалів визначається згідно Протоколу погодження ціни, а вартість ЗІ та їх доставка – згідно рахунків та видаткових накладних. 
Відповідно до пункту 4.2 Договору, здача і прийняття ВМ проводиться у відповідності до нормативно-правових актів з вибухової справи і оформляється наряд-накладною, видатковою накладною на поставку ВМ і актом виготовлення ЕВР та заряджання свердловини.
За змістом  пункту 4.3 Договору, Відповідач провидить  Позивачу попередню оплату в розмірі 100% від  вартості плануємого  обсягу поставки, та післяоплату на протязі 15 календарних днів, за фактично виконану поставу. 
На виконання умов Договору, за період з 9 листопада 2020 року по 10 березня 2021 року,   Позивач поставив Відповідачу вибухові речовини на загальну суму 7721094 грн, що підтверджується підписаними сторонами видатковими накладними та довіреностями на отримання вантажу (том 1, а.с.11-46).
В той же час, Відповідач не в повному обсязі здійснив оплату поставленого товару.
Позивач направив на адресу Відповідача претензію №85 від 16 квітня 2021 року, зі змісту якої вбачається, що Позивач стверджував, що належним чином виконав свої зобов`язання, у зв`язку з чим здійснив поставку емульсійних вибухових речовин Гранеміт, про що свідчить: видаткова накладна №796 від 17 грудня 2020 року; видаткова накладна №22 від 5 лютого 2021 року; видаткова накладна №29 від 15 лютого 2021 року; видаткова накладна №55 від 9 березня 2021 року; видаткова накладна №58 від 10 березня 2021 року. Пунктом 4.3 Договору передбачено, що   Відповідач провидить  Позивачу попередню оплату в розмірі 100% від  вартості плануємого  обсягу поставки, та післяоплату на протязі 15 календарних днів, за фактично виконану поставу. Однак, в порушення умов Договору у Відповідача наявна заборгованість в сумі 1821094 грн. Позивач пропонував Відповідачу сплатити грошові кошти в сумі 1821094 грн, а у разі ігнорування законних вимог Позивача, зазначив, що вимушений звертатися до суду за захистом порушених прав (том 1, а.с. 97; доказ направлення на а.с. 98).
Як вбачається з позовної заяви підставою позовної вимоги Позивача  до  Відповідача  було невиконання Відповідачем  зобов`язання щодо повної  оплати  Товару за Договором, внаслідок чого   Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку, права щодо стягнення боргу  з урахуванням річних та інфляційних з Відповідача.

Північно-західний апеляційний господарський суд констатує, що згідно пункту 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України: підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 
Зважаючи на характер встановлених між сторонами правовідносин вбачається, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані із поставкою товару та відповідальністю за порушення строків оплати, регулювання яких здійснюється  Господарським кодексом України,  Цивільним кодексом України  тощо.
          Статтею 526 Цивільного кодексу України визначено: що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 
В силу дії статті  193 Господарського кодексу України: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться; до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом; не допускаються одностороння відмова від виконання зобов`язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.
Водночас, відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України: зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку; зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу; зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Згідно статті 530 Цивільного кодексу України,  якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. 
Відповідно до частини 1 статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона  (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
В силу дії частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.
Як передбачено  частинами 1, 2 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару, а також покупець зобов`язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.
З положень статті 509 Цивільного кодексу України та статті 173 Господарського кодексу України вбачається, що: господарським визнається зобов`язання, що виникає між суб`єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб`єкт (зобов`язана сторона, у тому числі боржник) зобов`язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб`єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб`єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку.
Нормами статті 627 Цивільного кодексу  України встановлено свободу договору, тобто відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що: суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Також кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. 
Відповідно до статтей 526, 525 Цивільного кодексу України: зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.
Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до частин 1, 2 статті 712 Цивільного кодексу України: за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму; до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Зважаючи на заперечення апеляційної скарги Відповідача щодо подання та підтвердження обставин справи доказами, котрі, на переконання апелянта,  засвідчені з порушенням вимог до оформлення документів, колегія суддів  дослідивши наявні у матеріалах справи докази в сукупності з вищенаведеною нормативно-правовою базою законодавства України, зазначає, що факт  належного виконання Позивачем свого зобов`язання щодо передачі Товару для Відповідача підтверджується первинними документами, котрі відповідають вимогам «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» та статті 9 Закону України «Про бухгалтерським облік та фінансову звітність».
В силу дії  статті 1  Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську діяльність та підтверджує її здійснення.
Згідно зі  статтею 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.
Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарських операцій, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.
Для з`ясування правової природи як господарської операції (спірної поставки), так і договору (укладенням якого опосередковувалося виконання цієї операції) необхідно вичерпно дослідити фактичні права та обов`язки сторін у процесі виконання операції, фактичний результат, до якого прагнули учасники такої операції, та оцінити зміни майнового стану, які відбулися у сторін в результаті операції. Зважаючи на принцип превалювання сутності над формою, судам слід було врахувати, фактичне здійснення господарської операції, повинно підтверджуватися, в тому числі, і реальним джерелом походження товару (його виробництва, попередньої купівлі тощо) в обсязі, зазначеному у первинному документі.
Окрім того для з`ясування реальності господарської операції необхідно встановити чи має місце відображення операції з отримання товару у податковій звітності.
Окрім того, колегія суддів констатує, що відповідно до визначення термінів, що містяться в  статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  господарська операція - дія або подія,  яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Частинами першою та другою  статті 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  визначено, що метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансовий стан та результати діяльності підприємства. Бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
    Підпунктом 2.1 пункту 2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку (затвердженого  наказом Міністерства фінансів України № 88 від 24 травня 1995 року), в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, (далі - Положення) визначено, що первинні документи - це документи, створені у письмовій або електронній формі, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи розпорядження та дозволи адміністрації (власника) на їх проведення.
Таким чином із системного аналізу законодавчих актів котрі регулюють господарську діяльність вбачається, що визначальною ознакою господарської операції    є те, що внаслідок її здійснення  має відбутися реальний рух активів, отже, судам у розгляді справи належало дослідити, окрім обставин оформлення первинних документів, наявність або відсутність реального руху такого товару. Зокрема, обставини здійснення перевезення товару поставленого за спірними видатковими накладними, обставини зберігання та використання цього товару у господарській діяльності покупця.
При цьому у разі дефектів первинних документів та невизнання стороною факту постачання спірного товару, сторони не позбавлені можливості доводити постачання товару іншими доказами, які будуть переконливо свідчити про фактичні обставини здійснення постачання товару.    
Дана позиція стосовно дослідження всіх доказів на підтвердження факту здійснення господарської операції в сукупності (в тому числі й податкові накладні) наведена у Постанові Верховного  Суду від 4 листопада 2019 року по справі № 905/49/15, Постанові Верховного Суду від 5 грудня 2018 року по справі № 915/878/16.
В той же час колегія апеляційного господарського суду наголошує на тому, що   заперечуючи проти належного оформлення долучених до позовної заяви доказів, Відповідач не заперечує сам факт поставки, а заперечує масу вантажу, яка не зазначена в товарно-транспортних накладних, та обставини підтвердження поставки товару саме видатковими накладними (якими в свою чергу підтверджує свої вимоги Позивач). Відповідно колегія суддів  в процесі дослідження доказів та обставин справи, надає мотивовану оцінку кожному вагомому аргументу сторін, здійснює оцінку обставин справи та доказів за своїм внутрішнім переконанням у порядку частини другої  статті 86 Господарського процесуального кодексу України, а саме оцінити належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
В той же час, Відповідач залишає поза увагою те, що пунктом 4.3 Договору визначено, що Відповідач провидить  Позивачу попередню оплату в розмірі 100% від  вартості запланованого  обсягу поставки, та післяоплату на протязі 15 календарних днів, за фактично виконану поставу. 
Відтак, Відповідач підписавши даний Договір, котрий містить пункт 4.3, погодився з тим, що він провидить  Позивачу попередню оплату в розмірі 100% від  вартості плануємого  обсягу поставки, та післяоплату на протязі 15 календарних днів, за фактично виконану поставу. 
При цьому, пунктом 4.2 Договору визначено, що здача і прийняття ВМ проводиться у відповідності до нормативно-правових актів з вибухової справи і оформляється наряд-накладною, видатковою накладною на поставку ВМ і актом виготовлення ЕВР та заряджання свердловини
Дане повністю нівелює твердження апелянта щодо того, що видаткові накладні не є належним доказом, котрі засвідчують обставини поставки товару у відповідному розмірі (маса нетто) та сумах.
Зважаючи ж на заперечення Відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо маси поставленого товару (не заперечуючи при цьому сам факт поставки товару та якісні характеристики) та залишенням поза увагою підписані видаткові накладні (в котрих зазначено точну кількість такого товару) копії яких на переконання Відповідача засвідчені неналежним чином, колегія суддів дослідивши дані первині документи в площинні інших  доказів долучених до матеріалів справи, зазначає наступне.
Позивачем в підтвердження своїх позовних вимог щодо обставини поставки товару Відповідачу в належній кількості та розмірі, долучено до матеріалів справи копії доказів, котрі по своїй суті є первинними обліковими документами, та котрі підписані як зі сторони Позивача так і зі сторони Відповідача (що не заперечується Відповідачем).
Вертаючись до визначення господарської операції відповідно до статті 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні"  , вбачається, що господарська операція це дія або подія,  яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.
Відповідно дослідивши всі видаткові накладні, вбачається, що вони містить всі  необхідні відомості та реквізити, а саме: сторін, підставу, назву товару, кількість та суму, котрі свідчать про фіксування господарської операції.
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що такий первинний документ не може знецінюватися тільки з огляду на відсутність зазначення в ТТН маси поставленого вантажу та неналежним чином засвідчення копії таких первинних документів, адже видаткова накладна є документом, який призначений для реальності відображення подій щодо обставин господарської операції й досліджуються всі докази у їх сукупності, що й підтверджують здійснення господарської операції, а в цілому наявність події яка викликає зміни в структурі активів.  
Відповідно до частини 2 статті  91 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього.
В силу частин 5, 6 статті 91 Господарського процесуального кодексу України учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення.
Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не поданий, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги.
При цьому, в пункті 7 ухвали Господарського суду Житомирської області від 24 червня 2021 року, зазначено про необхідність подання Позивачем для огляду в судовому засіданні оригіналів документів, на яких грунтуються позовні вимоги (том 1, а.с. 110). Відповідно такі докази були подані та оглянуті в судовому засіданні (том 1, а.с. 225).
Водночас з огляду на те, що ці документи (їх існування в оригіналах) вже ставилися під сумнів судом першої інстанції і як описано вище, були оглянуті судом (місцевий господарський суд встановлював факт їх існування), факт ставлення замість підпису кліше (враховуючи факт наявності посвідчення таких документів відтиском печатки підприємства) та посвідченням особистим підписом особи, з огляду на втрату чинності ДСТУ4163-2003 на момент подання  апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції  відхиляє такі доводи апеляційної скарги та вважає їх надуманими та безпідставними.   
Поряд з тим, як вже вказувалося вище в даній постанові,  Відповідач зазначаючи про відсутність власноручного підпису на копії документах, особи, котра посвідчувала такі документи, не ставить під сумнів відповідність поданих копій  оригіналу, та проставлення підпису представника Відповідача на таких документах,  а лише зазначає про порушення Позивачем пункту 5.23 Національного стандарту України (які втратили чинність станом на момент подання апеляційної скарги), посвідчення таких доказів, а саме, що реквізит “підпис” містить три складові, які свідчать про те, що документ підписаний: посаду особи, що підписалась, розшифрування підпису (прізвище, ініціали) та безпосередньо особистий підпис особи.
При цьому, на переконання Відповідача відсутність безпосереднього підпису особи, яка посвідчує копію (заміна його факсиміле), на  первинних документах, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за поставлений товар, кількість та ціна якого підтверджена первинними обліковими документами, корі підписані самим же Відповідачем та достовірність даних, зазначених в даних документах не ставить ним під сумнів.
Поряд з тим, суд критично оцінює доводи апелянта щодо невідповідності кількості поставки за Договором, товару (зводячи це знову до неправильності завірення документів, що вже відхилено вище в даній постанові), оскільки представник Відповідача  за довіреністю приймав такий товар без будь-яких заперечень щодо будь-якої невідповідності, а такі доводи (з огляду на виступ представника  Відповідача) з`явилися виключно після зміни постачальника товару, котрий постачався Позивачем по даному Договору,  що по суті при  оцінці належності, допустимості і достовірності даних доказів (Договору, накладних, довіреності) окремо та достовірності і взаємному зв`язку даних доказів у їх сукупності призводить суд до висновку, що дані доводи зумовлені не нездійсненням поставки товару по Договору в зазначених об`ємах, а не бажанням Відповідача, після зміни контрагента оплачувати борг за отриманий товар. 
Підсумовуючи суд апеляційної інстанції ще раз констатує, що факт  існування діючого Договору по суті  свідчить про існування між сторонами господарських відносин з приводу поставки Товару.
Іншим належним та допустимим доказом по даній справі, котрий підтверджує факт існування господарських відносин між сторонами та проведення такої господарської операції щодо поставки Товару є довіреності №39, №54 на отримання відповідного товару в кількості, яка зазначена в видаткових накладних, які оформленні на отримання такого товару  (том 1, а.с. 41-46). 
Поряд з тим, заперечуючи проти позовних вимог Відповідач в своїй апеляційній скарзі вказує, що Позивачем неналежним чином оформленні супроводжуючі документи на товар  (товарно-транспортні  накладні) та відсутня інформація про опломбування та кількість поставлених компонентів.
Дослідивши вказані ТТН, що останні  містять відтисків печатки Відповідача  та підписи уповноважених осіб, а також містять посилання на те, що відпуск Товару здійснюється за довіреністю та вантаж наданий для перевезення у стані, що відповідає правилам перевезень відповідних вантажів (підкреслено слово відповідає). 
При цьому, в ТТН зазначені всі номери та дати довіреностей, котрі відповідають долученим до матеріалів справи, в підтвердження обставини отримання товару, довіреностям, виданим саме Відповідачем з метою отримання товару. 
Даний доказ ще раз підтверджує те, що Відповідач був обізнаний із фактом поставки Товару та його кількістю, що свідчить про погодження між сторонами Договору кількості  та ціни Договору
Що ж стосується заперечень апеляційної скарги щодо відсутності зазначення в ТТН маси брутто, то колегія суддів звертає увагу апелянта, що в даних ТТН міститься посилання на довіреності, в яких в свою чергу й зазначено про одиницю виміру та кількість товару, та які виписані самим же Відповідачем на отримання Товару від Позивача, містять підпис уповноваженої особи та відтиск печатки і відповідають по масі та обсягам, інформації, зазначеній в видаткових накладних.
  Отже, колегія суддів дійшла висновку, що вищезазначені ТТН, в силу самого ж статусу документа для даних правовідносин, не можуть вважатись самостійним належним доказом поставки товару та  доказом отримання товару, проте в матеріалах справи містяться первинні облікові документи, які засвідчують відповідні обставини,  які в свою чергу підписані представником Відповідача без будь-якого застереження чи зауважень.
Дане  повністю нівелює твердження Відповідача, наведені в апеляційній скарзі щодо відсутності узгодження між Позивачем та Відповідачем кількості поставки (маси брутто) з огляду на відсутність такого зазначенні в  ТТН, адже існують інші докази (довіреність, наряд-накладні) які свідчить про узгодження кількості та ціни поставки.
Поряд з тим, колегія суду звертає увагу, що Позивачем було долучено до матеріалів справи платіжні доручення, які засвідчують факт оплати товару із зазначенням призначення платежу «Оплата за гранеміт згідно договору №21.15-ВМ від 23 червня 2015 року».  
Відповідач не заперечив дані оплати та їх зарахування на рахунок Позивача.
Що ж стосується долучених до матеріалів справи податкової накладної та квитанції про реєстрацію такої накладної, то колегія суддів зазначає наступне (том 1, а.с. 219-222), оцінюючи податкові накладні у сукупності з іншими доказами в правовому полі дії  Податкового кодексу України  та фактичні дії як постачальника так і покупця щодо відображення ними в податковому та бухгалтерському обліку постачання спірного товару.
Згідно з пунктом  138.2  статті  138 Податкового кодексу України   витрати, які враховуються для визначення об`єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов`язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених  розділом ІІ цього Кодексу.
Відповідно до підпункту "а" пункту  185.1  статті  185 Податкового кодексу України  в редакції, чинній станом на дату здійснення спірних поставок товару, об`єктом оподаткування є, зокрема  операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до  статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту.
Відповідно до частин 201.1, 201.6, 201.7, 201.10  статті 201 Податкового кодексу України  платник податку зобов`язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну.
Податкова накладна є податковим документом і одночасно відображається у податкових зобов`язаннях і реєстрі виданих податкових накладних продавця та реєстрі отриманих податкових накладних покупця.  Податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Податкова накладна  видається платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, на вимогу покупця та є підставою для нарахування сум податку,  що відносяться до податкового кредиту. При здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.
Дослідивши податкову накладну суд апеляційної інстанції констатує, що в графі постачальник (індивідуальний податковий номер) зазначено індивідуальний податковий номер Позивача (34082463), а в графі «Одержувач» (індивідуальний податковий номер) зазначено індивідуальний податковий номер саме Відповідача (39368391).
Окрім того, в податковій звітності Позивача відображена дана господарська операція щодо поставки емульсійованої вибухової речовини «Гранеміт» Відповідачу.
Відповідач всупереч умовам Договору оплату з Позивачем за отриманий вантаж провів частково в розмірі 6821094 грн, що підтверджується платіжними дорученнями (том 1,  а.с. 48 - 72), тому на день звернення з позовом до суду   сума боргу   становить   900000 грн (7721094-6821094=900000). Неоплаченим залишився вантаж, який поставлено за видатковими накладними №55 від 9 березня 2021 року та №58 від 10 березня 2021 року.
Отже, зважаючи на все вищеописане в даній судовій постанові в площинні існування первинних доказів, доказів фінансової звітності, податкової звітності,  колегія суддів прийшла до висновку, що  залишок боргу Відповідача перед Позивачем за Договором  становить  900000 грн.
Відтак, враховуючи усе вищеописане судова колегія  задовольняє позов в частинні стягнення         900000 грн боргу.
Дане рішення в цій частині й було прийнято місцевим господарським судом, відповідно, колегія суддів залишає судове рішення без змін в цій частині.

Що ж до вимоги Позивача про  стягнення з Відповідача 25403 грн 10 коп. інфляційних та 6953 грн 42 коп. 3% річних розрахованих за період з 16 березня 2021 року по 18 червня 2021 року за час затримки оплати за товар, то колегія суддів зазначає наступне.
Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України визначено, що     боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
З розрахунку Позивача (том 1, а.с. 5) вбачається, що  інфляційні нараховані із застосуванням  індексу інфляції за березень, тоді як першим місяцем має бути квітень, з огляду  на визначення початкової дати з якої  мають розраховуватися інфляційні (а саме з 16 березня 2021 року).
Відповідно Північно-західним апеляційним господарським судом здійснено перерахунок     річних та інфляційних  за допомогою калькулятора   «Системи ліга закон» за період з16 березня 2021 року по 18 червня 2021 року та встановлено, що до задоволення підлягають позовні вимоги в частині стягнення 3% річних в розмірі 6953 грн 42 коп. та інфляційні втрати в розмірі 18081 грн 90 коп.. В задоволенні позовних вимог про стягнення 7321 грн інфляційних втрат суд відмовляє. 
Дане рішення в цій частині  прийнято і місцевим господарським судом.  
Відповідно Північно-західний апеляційний господарський суд залишає рішення місцевого господарського суду і  в цій частині без змін.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги про порушення норм процесуального права судом першої інстанції, що полягає у використанні на платіжному дорученні факсиміле, а не особистого підпису особи, то колегія суду зазначає, що такі докази спростовуються платіжними дорученнями (том 1, а.с. 104-105), котрі містяться всі обов`язкові реквізити необхідні для сплати судового збору, окрім того, в матеріалах справи містяться докази щодо зарахування таких сум до Державного бюджету України на відповідні рахунки. 
Що ж стосується заперечень апеляційної скарги, щодо підписання позовної заяви Позивачем із використанням  факсиміле, а не особистого підпису  Позивача, то колегія суддів звертає увагу апелянта, що позовна заява також містить підпис представника Позивача (адвоката Реус Д.С.).
Відтак для визнання факту подання позовної заяви повноважними  представниками (за підписом такого представника) по суті є достатньо існування підпису даного повноваженого представника на цій заяві, що апріорі не дає підстав для залишення позовної заяви без розгляду з огляду на те, що інший представник не поставив свого підпису (в даному випадку є не важливим, чи міститься відтиск  факсиміле  лише замість підпису другого представника, чи підпис взагалі відсутній, адже підставою прийняття позовної заяви як належно оформленої і підставної є наявність підпису уповноваженого на те адвоката Реуса Д.С.).
Дане ж в свою чергу  спростовує твердження Відповідача щодо неналежного оформлення позовної заяви.    
Крім того, в судовому рішенні, з підстав, наведених у ньому,      було     покладено на Відповідача судові  витрати на правничу допомогу  адвоката  в розмірі 8929 грн. В той же час, колегія суддів зазначає, що Відповідач в своїй апеляційній скарзі не оспорює рішення     в частині судових витрат на правничу допомогу адвоката, що відповідно до норм процесуального права, а саме діючи в правовому полі статті 269 ГПК України (зважаючи на відсутність порушення норм процесуального права) не є підставою для перегляду апеляційний господарським судом законності рішення в цій частині.     

Відповідно до пункту 1   статті 73 Господарського процесуального кодексу України   доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Пунктами 1 та 3   статті 74 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Зазначені норми процесуального закону спрямовані на реалізацію   статті 13 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з положеннями цієї статті судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін.
Отже, відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, господарський суд повинен у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом.
Таким чином, колегія суддів вважає посилання Відповідача, викладені в апеляційній скарзі, безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору. 
Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно з`ясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. Порушень чи неправильного застосування норм матеріального чи процесуального права при розгляді спору судом першої інстанції, судовою колегією не встановлено, тому мотиви, з яких подана апеляційна скарга, не можуть бути підставою для скасування прийнятого у справі рішення, а наведені в ній доводи не спростовують висновків суду.
Судові витрати зі сплати судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на Відповідача згідно   статті 129 ГПК України.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 277, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд 
                            
ПОСТАНОВИВ:

  1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євровибухпром" на рішення Господарського суду Житомирської області від 30 вересня 2021 року в справі №906/696/21 - залишити без задоволення.
2. Рішення Господарського суду Житомирської області від 30 вересня 2021 року в справі №906/696/21 - залишити без змін.
3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
4. Відповідно до частини 3 статті 287 ГПК України, дана постанова не підлягає касаційному оскарженню, окрім випадків, визначених у підпунктах а, б, в, г пункту 2 частини 3 статті 287 ГПК України.
5. Справу №906/696/21 повернути Господарському суду Волинської   області.
Повний текст постанови виготовлено 29 грудня 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Бучинська Г.Б.