КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2021 року                                                                                                         місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 759/19512/20                                           
номер провадження: 22-ц/824/11136/2021                        
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач), суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
розглянувши в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи за наявними у справі матеріалами апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Владімірової Ольги Василівни на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 року у складі судді Горбенко Н.О., у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2020 року акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулось до суду з позовом до  ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
Позовна заява мотивована тим, що відповідач  ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг звернувся до АТ  КБ «ПриватБанк», де заповнив і підписав анкету-заяву № б/н від 04 лютого 2013 року, на підставі якої отримав кредитну картку із встановленим лімітом. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердив, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. 
Позивач вказував, що за умовами кредитного договору позичальник мав своєчасно повертати кредит та проценти платежами, однак не виконує цих обов`язків, внаслідок чого станом на 04 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 60 098 грн 53 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 13 199 грн 41 коп.
З урахуванням наведеного, АТ КБ «ПриватБанк» просило стягнути з ОСОБА_1 на свою користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 лютого 2013 року у розмірі 60 098 грн 53 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі                   13 199 грн 41 коп. та стягнуто судовий збір у розмірі  2102 грн 00 коп. 
Рішенням Святошинськогорайонного суду міста Києва від 13 травня 2021 року позов               АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 лютого 2013 року у розмірі 46 899 грн 12 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Владімірова О.В. подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати в частині задоволення позовних вимог банку щодо стягнення суми боргу та судового збору, та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в повному обсязі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що підписуючи анкету-заяву відповідач не надавав згоду на встановлення кредитного ліміту, оскільки графа «Бажаний кредитний ліміт» не заповнена, а отже, сторони не погодили у письмовому вигляді істотну умову договору. Вказує, що згідно Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах, затверджену постановою Правління Національного банку України від 12 листопада 2003 року № 492 (в редакції від 23 липня 2013 року), що була чинною на дату виникнення правовідносин, між фізичною особою та банком повинен укладатися договір банківського рахунку, проте такий договір між відповідачем та банком не укладався.
Зазначає, що в обґрунтування заявлених позовних вимог банком надано суду Умови та правила надання банківських послуг, Тарифи банку, розрахунок заборгованості, довідку про встановлення та зміну кредитного ліміту та виписку за договором б/н, однак вважає, що ці документи не є належними та допустимими доказами. 
Вказує, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладання договору на умовах, які вказані банком; довідка про встановлення та зміну кредитного ліміту не підтверджена жодним належним та допустимим доказом, оскільки сторони фактично не погоджували розмір кредитного ліміту, до виписки за договором не надано самого договору, а також не зазначено дати виникнення заборгованості та за якою карткою вона виникла.
Позивач не скористався своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направив.
Згідно з ч.3 ст.360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Згідно ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Оскільки в даній справі ціна позову становить 60 098 грн 53 коп, що менше ста розмірів прожиткового мінімуму, і дана справа не відноситься до тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, відповідно до приписів ч.13 ст.7 ЦПК України, якою передбачено, що розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами без проведення судового засідання, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи.
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Рішенням Святошинськогорайонного суду міста Києва від 13 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 13 199 грн 41 коп. не оскаржується,  тому  відповідно до положень ч.1 ст. 367 ЦПК України законність ухваленого у цій частині рішення суду першої інстанції колегією суддів не перевіряється.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає не в повній мірі. 
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, до яких закон відносить умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду ( ч.1 ст.638 ЦК України).
Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною (ч.2 ст.638 ЦК України).
Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання.
Згідно з ч.1 ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи,                     04 лютого 2013 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк», та відповідачем, шляхом підписання останнім анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку, укладено кредитний договір б/н, відповідно до якого позивач надав відповідачу грошові кошти у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказані обставини підтверджуються копією анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у ПриватБанку (а.с.22), копією паспорта відповідача (а.с.50), розрахунком заборгованості (а.с.5-19), випискою про рух коштів по рахунку відповідача (а.с.58-86).
Для користування кредитним картковим рахунком відповідач отримав кредитну картку, строк дії якої визначено у довідці про отримання картки відповідачем (а.с.21). У подальшому банком відповідачу збільшено розмір кредитного ліміту до 50 000 грн 00 коп., що підтверджується довідкою банку про зміну кредитування та обслуговування кредитної картки, оформленої на ОСОБА_1 (а.с.20).    
Отже, між сторонами виникли права і обов`язки, які ґрунтуються на кредитних правовідносинах, врегульованих параграфом 2 глави 71 ЦК України «Кредит».
Судом першої інстанції встановлено, що відповідач не виконав належним чином взяті на себе перед банком зобов`язання щодо погашення кредиту, внаслідок чого станом на станом на 04 жовтня 2020 року утворилась заборгованість у розмірі 60 098 грн 53 коп., яка складається із: заборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп., заборгованості за простроченими відсотками у розмірі 13 199 грн 41 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданого позивачем  (а.с.5-19). 
Задовольняючи частково позовні вимоги АТ КБ «ПриватБанк», суд першої інстанції виходив з того, що оскільки  фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, враховуючи вимоги ч.2 ст.530 ЦК України, позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Тому суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь банкузаборгованості за простроченим тілом кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп.
Однак з такими висновками суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна з таких підстав.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, вирішуючи спір в частині стягнення тіла кредиту,  прийшов до вірних висновків, що відповідач не повернув у повному обсязі отримані ним кредитні кошти, що у свою чергу свідчить про порушення прав АТ КБ «ПриватБанк» як кредитора і необхідність їх захисту шляхом стягнення заборгованості за тілом кредиту. 
Тому доводи апеляційної скарги про відсутність підстав для стягнення з відповідача боргу за тілом кредиту є необґрунтованими.
Проте, колегія суддів не може повністю погодитися із визначеним судом розміром заборгованості за тілом кредиту, який підлягає стягненню із відповідача на користь банку, з таких підстав.
Визначаючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп., суд першої інстанції помилково ототожнив встановлений сторонами розмір кредитного ліміту на кредитну картку із розміром боргу за тілом кредиту, який складає різницю між розміром фактично отриманих відповідачем грошових коштів та розміром повернутих ним коштів.
Не з`ясування судом наведених обставин призвело до невірного визначення розміру боргу за тілом кредиту та, як наслідок, до неправильного вирішення спору в цій частині.
Визначаючи розмір боргу за тілом кредиту, який підлягає стягненню з відповідача на користь банку, колегія суддів керується наданою банком випискою (а.с.58-86), з якої вбачається, що за період із 04 лютого 2013 року по 10 серпня 2020 року відповідачем ОСОБА_1 використано кредитних коштів у розмірі 1 274 308 грн 74 коп. 
За цей же період відповідачем внесено на погашення кредиту коштів у розмірі                              1 255 592 грн 32 коп. Отже, борг за неповернутим кредитом складає різницю у розмірі                                  18 716 грн 42 коп., який і підлягає стягненню на користь банку.
При цьому колегія суддів виходить із того, що з наданого банком розрахунку вбачається, що частину повернутих коштів банк безпідставно зарахував на погашення процентів, оскільки судом вірно встановлено, що вказаний банком розмір процентів не обумовлений договором і не може бути застосований.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є:  неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
З викладених вище підстав рішення суду першої інстанції в частині стягнення тіла кредиту у розмірі 46 899 грн 12 коп. не ґрунтується на матеріалах справи та ухвалене з порушення норм матеріального права, а тому підлягає зміні в цій частині  відповідно до                  ч.1 ст.376 ЦПК України.
Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок заборгованості не є первинним документом, який підтверджує укладання договору, колегія суддів відхиляє як необґрунтовані.
Банком на підтвердження укладення договору, наявності заборгованості та її розміру надано до суду розрахунок заборгованості та виписку по кредитному договору.
Згідно з положеннями ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі.
Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту.
До такого правового висновку дійшов Верховний Суд у постановах від 17 грудня 2020 року у справі № 278/2177/15-ц, від 16 вересня 2020 року у справі № 200/5647/18 та від                    28 жовтня 2020 року у справі № 760/7792/14-ц.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором.
Крім того, матеріали справи не містять доказів на спростування заборгованості, відображеної у розрахунку, яка виникла у відповідача перед позивачем.
Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10 лютого 2010 року, заява №4909/04).
Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Відповідно до ч.10 ст.141 ЦПК України при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат.
Згідно з ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
АТ КБ «ПриватБанк» за подання позову до суду сплатило судовий збір у розмірі                    2 102 грн 00 коп. Оскільки колегія суддів змінює рішення і частково задовольняє позов                 АТ КБ «ПриватБанк», то понесені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у розмірі 654 грн 62 коп.
Згідно з ч.3 ст.389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах (ціна позову не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб) не підлягають касаційному оскарженню, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Керуючись ст.ст.367, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника  ОСОБА_1 - адвоката Владімірової Ольги Василівни задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 13 травня 2021 рокув частині стягнення з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованості за тілом кредиту та в частині стягнення судового збору - змінити.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від                           04 лютого 2013 року у розмірі 18 716 (вісімнадцять тисяч сімсот шістнадцять) грн 42 коп. та судовий збір у розмірі 654 грн 62 коп.
 Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених у п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
 
Головуючий 

Судді: