ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"16" лютого 2022 р.           Справа№ 911/378/17 (911/1230/21)
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Доманської  М.Л.
суддів:            Полякова Б.М. 
          Гарник Л.Л. 
 
за участю секретаря судового засідання Кудько О.О.
та представників учасників провадження у даній справі відповідно до протоколу судового засіданні від 16.02.2022,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
на рішення господарського суду Київської області від 03.11.2021
у справі №911/378/17 (911/1230/21)
за позовом Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 
до Комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства
за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача розпорядника майна боржника Комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства арбітражного керуючого Швачки Сергія Васильовича
про стягнення 9656928,83 грн.
в межах провадження у справі № 911/378/17 
про банкрутство

ВСТАНОВИВ

У провадженні господарського суду Київської області перебуває справа № 911/378/17 за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" про банкрутство, провадження в якій порушено ухвалою суду від 06.07.2017.
Наразі триває процедура розпорядження майном Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства".
26.04.2021 до суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про стягнення з Комунального підприємства "Управління житлово-комунального господарства" заборгованості на суму 9656928,83 грн.
Рішенням господарського суду Київської області від 03.11.2021 у справі №911/378/17 (911/1230/21) позов задоволено частково, стягнуто з Комунального підприємства    Управління житлово-комунального господарства (07101, Київська область, м. Славутич, вул. Військових будівельників, буд. 8; код ЄДРПОУ 31476318) на користь Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, 6; код ЄДРПОУ 20077720) 8609563 (вісім мільйонів шістсот дев`ять тисяч п`ятсот шістдесят три) гривні 60 копійок основного боргу, 9665 (дев`ять тисяч шістсот шістдесят п`ять) гривень 21 копійку пені, 260322 (двісті шістдесят тисяч триста двадцять дві) гривні 53 копійки 3% річних, 597837 (п`ятсот дев`яносто сім тисяч вісімсот тридцять сім) гривень 67 копійок інфляційних втрат та 143465 (сто сорок три тисячі чотириста шістдесят п`ять) гривень 64 копійки судового збору, в іншій частині в задоволенні позову відмовлено, вирішено видано наказ.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду першої інстанції у відповідній частині, Акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося безпосередньо до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Київської області від 03.11.2021 у справі №911/378/17 (911/1230/21) в частині відмови у стягненні пені у сумі 179 539, 82 грн, ухвалити в цій частині нове рішення про стягнення з Комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства на користь АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пені у сумі 179 539, 82 грн, стягнути з Комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства на користь АТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" суму сплаченого судового збору.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийшов до невірного висновку про застосування зворотної дії закону в часі щодо юридичних осіб, що є безпідставним і таким, що протирічить рішенню Конституційного Суду України від 09.02.1999 № 1-рп/99, що стало наслідком безпідставного перерахунку судом пені за період до 11.03.2020, до введення на території України карантинних заходів. Вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов`язання, суд першої інстанції не  з`ясував наявність чи відсутності значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків. Судом першої інстанції не взято до уваги ступінь виконання зобов`язання Відповідачем, який взагалі не приступив до сплати використаного природного газу. На думку скаржника, твердження суду що відповідач не є кінцевим споживачем спростовується умовами договору, право власності на газ перейшло до Відповідача після підписання актів приймання-передачі і як наслідок Відповідач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ. Скаржник зазначає, що суд першої інстанції неправомірно здійснив перерахунок розміру пені, двічі звільнив від відповідальності відповідача у вигляді пені, судове рішення є не обгрунтованим, ухваленим на підставі неповно, не всебічно з`ясованих обставин справи.
24.01.2022 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Північного апеляційного господарського суду від Комунального підприємства Управління житлово-комунального господарства надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вказано, що посилання скаржника на те, що Закон України від 13.04.2020 №553-ІХ набрав чинності 18.04.2020 та не може бути застосований до спірних правовідносин, починаючи з 12.03.2020, оскільки не має зворотної дії в часі, є юридично неспроможними, оскільки звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 (з дати введення на території України карантину) прямо передбачено в самому Законі від 13.04.2020 №553-ІХ , що узгоджується із приписами ст.ст.5, 8 Конституції України та рішеннями Конституційного суду України від 05.04.2001за №3-рп/2001 та від 09.02.1999 за №1-рп/99. Доводи скаржника, що правовідносини між сторонами регулюються нормами Цивільного та Господарського кодексів України, а не Законом України «Про державний бюджет України», з огляду на зміст рішення Конституційного Суду України від 27.02.2020 №3-р/2020 та від 09.07.2007 №6-рп/2007, є безпідставними, необґрунтованими. Фінансове становище відповідача прямо залежить від затверджених в установленому чин   ним законодавством України порядку тарифів на теплову енергію. Єдиним джерелом сплати за спожитий природний газ є кошти, що сплачують за теплову енергію споживачі (населення, релігійні організації, бюджетні установи та госпрозрахункові підприємства), за рахунок яких здійснюються платежі за поставлений природний газ. В відзиві зазначено, що споживачі мають перед боржником значну дебіторську заборгованість, тому неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором спричинене не його зловживан   ням, а об`єктивними обставинами, що унеможливлюють своєчасну оплату за поставлений природний газ. Рівень розрахунків споживачів значно зменшився з введенням карантинних заходів. Штрафні санкції не є основним доходом Позивача, тому не впливають на його господар   ську діяльність. Натомість, розмір пені, який Позивач просить стягнути, є досить великим, та сплата неустойки в даному випадку зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а й інтереси населення та бюджетних організацій, зокрема, можливість постачання їм теплової енергії.
В судове засідання 16.02.2022 з`явився представник скаржника. Представники інших учасників справи в судове засідання не з`вились, про причини неявки не повідомили.
Стаття 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) зобов`язує сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.
Частиною 11 статті 270 ГПК України, яка визначає порядок розгляду апеляційної скарги, встановлено, що суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, стосовно якого немає відомостей щодо його повідомлення про дату, час і місце судового засідання, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки будуть визнані судом поважними.
В той же час, за положеннями статті 129 Конституції України та статті 2 ГПК України одним із завдань судочинства є своєчасний розгляд справи, що відповідає положенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно з якою кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом.
Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною передумовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні (стаття 202 ГПК України).
Наведена правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 16.07.2020 у справі №924/369/19.
Судом також враховано, що за приписами частини 1 статті 9 Господарського процесуального кодексу України     ніхто не може бути позбавлений права на інформацію про дату, час і місце розгляду своєї справи або обмежений у праві отримання в суді усної або письмової інформації про результати розгляду його судової справи. Будь-яка особа, яка не є учасником справи, має право на доступ до судових рішень у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини 2    статті 2 Закону України "Про доступ до судових рішень"    усі судові рішення є відкритими та підлягають оприлюдненню в електронній формі не пізніше наступного     дня після     їх виготовлення     і    підписання.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 3 Закону України "Про доступ до судових рішень" для доступу до судових рішень загальної юрисдикції Державна судова адміністрація України забезпечує ведення Єдиного державного реєстру судових рішень. Єдиний державний реєстр судових рішень - автоматизована система збирання, зберігання, захисту, обліку, пошуку та надання електронних копій судових рішень.
Судові рішення, внесені до Реєстру, є відкритими для безоплатного цілодобового доступу на офіційному веб-порталі судової влади України (ч. 1 ст. 4 Закону України "Про доступ до судових рішень").
Враховуючи наведене, господарський суд зазначає, що сторони не були позбавлені права та можливості ознайомитись з відповідною ухвалою Північного апеляційного господарського суду, дізнавшись про дату, місце та час судового засідання у Єдиному державному реєстрі судових рішень (www.reyestr.court.gov.ua).
З огляду на викладене, апеляційний господарський суд прийшов до висновку здійснювати розгляд скарги без участі представників певних учасників справи, що не з`явилися у судове засідання, так як вони належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.
Відповідно до ч. 4  ст. 13 Господарського процесуального кодексу України    кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Проаналізувавши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши представника скаржника, що з`явився в судове засідання, колегія суддів прийшла до висновку: апеляційну скаргу - залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні пені у сумі 179 539, 82 грн. (в тій частині, що оскаржується) - залишити без змін, з огляду на наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 20.09.2019 між Акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (постачальник) та Комунальним підприємством "Управління житлово-комунального господарства" (споживач) було укладено договір №    5044/1920-БО-17 постачання природного газу, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобов`язується поставити споживачеві природний газ, а споживач зобов`язується оплатити його на умовах цього договору.
Згідно із п. 1.2. договору природний газ, що постачається за цим договором, використовується споживачем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами/ організаціями.
Пунктом 3.1. договору погоджено, що право власності на природний газ переходить від постачальника до споживача після підписання актів приймання-передачі. Після переходу права власності на природний газ споживач несе всі ризики і бере на себе відповідальність, пов`язану з правом власності на природний газ.
Відповідно до п. 3.8. договору приймання-передача газу, переданого постачальником споживачеві у відповідному розрахунковому періоді, оформлюється актом приймання-передачі газу. 
Пунктом 3.11. договору встановлено, що споживач підтверджує, що підписаний сторонами акт приймання-передачі газу за розрахунковий період свідчить про повне виконання постачальником своїх зобов`язань за цим договором в частині постачання природного газу у відповідному розрахунковому періоді.
Згідно із п. 4.4. договору загальна вартість цього договору дорівнює вартості фактично використаного за цим договором природного газу з урахуванням вартості послуг його транспортування. 
Пунктом 5.1. договору погоджено, що оплата за природний газ здійснюється споживачем виключно коштами шляхом 100-відсоткової поточної оплати протягом розрахункового періоду. Остаточний розрахунок за фактично переданий природний газ здійснюється до 25 числа (включно) місяця, наступного за місяцем постачання газу.
Згідно із п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань за цим договором сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених законодавством і цим договором.
Пунктом 7.2. договору погоджено, що у разі прострочення споживачем оплати згідно пунктами 5.1., 5.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 17,8% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої від суми простроченого платежу за кожний день прострочення.
Згідно із п. 7.7. договору збитки, завдані одній із сторін внаслідок невиконання (неналежного виконання) іншою стороною своїх зобов`язань, відшкодовуються винною у невиконанні (неналежному виконанні) стороною в порядку та розмірі, визначених цим договором та чинним законодавством України.
Відповідно до п. 9.3. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафів, інфляційних нарахувань, відсотків річних, збитків становить п`ять років.
Пунктом 11.1. договору погоджено, що договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30.04.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.
Протягом строку дії договору сторонами неодноразово були підписані додаткові угоди щодо, в тому числі, зміни ціни природного газу та продовження терміну дії договору постачання природного газу від 20.09.2019  № 5044/1920-БО-17.
Крім того, 28.01.2020 сторонами підписано додаткову угоду № 6 до договору постачання природного газу від 20.09.2019 № 5044/1920-БО-17, відповідно до п. 2 якої погоджено викласти  п. 7.2. договору в наступній редакції: "У разі прострочення споживачем оплати згідно з пунктами 5.1., 5.6. цього договору він зобов`язується сплатити постачальнику пеню в розмірі 14,2% річних, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, розрахованої від суми простроченого платежу за кожний день прострочення".
30.04.2020  сторонами підписано додаткову угоду № 9 до договору постачання природного газу від 20.09.2019  № 5044/1920-БО-17, відповідно до п. 5 якої погоджено, крім іншого, викласти п. 11.1. договору в наступній редакції: "Договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення підпису постачальника печаткою, і діє в частині постачання природного газу до 30.09.2020 (включно), а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення".
Вказаний договір та додаткові угоди до нього підписано уповноваженими представниками сторін та скріплено відтисками печаток організацій.
Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за даним договором, що підтверджується долученими до матеріалів справи копіями актів приймання-передачі природного газу: від  31.10.2019 р. на суму 362732,24 грн., від 30.11.2019 р. на суму 1278631,94 грн., від 31.12.2019 р. на суму 1795460,59 грн., від 31.01.2020 р. на суму 1942031,18 грн., від 29.02.2020 р. на суму 1718884,44 грн., від 31.03.2020 р. на суму 1131230,05 грн. та від 30.04.2020 р. на суму 295473,00 грн., від 31.05.2020 р. на суму 3758,21 грн., від 31.07.2020 р. на суму 4370,38 грн., від 31.08.2020 р. на суму 23791,01 грн. та від 30.09.2020 р. на суму 53200,56 грн.
Оскільки оплату за переданий газ відповідач здійснював несвоєчасно, не в повному обсязі та не виконав зобов`язання у визначений договором строк, позивач звернувся з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в загальному розмірі 9659928,83 грн., в тому числі 8609563,60 грн. основного боргу, 189205,03 грн. пені, 260322,53 грн. 3 % річних та 597837,67 грн. інфляційних втрат.
Відповідач, в свою чергу, у відзиві на позов визнав наявність заборгованості за природний газ за договором постачання природного газу № 5044/1920-БО-17 від 20.09.2019 р., а саме: основний борг у сумі 8609563,60 грн.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 189205,03 грн. пені, 260322,53 грн. 3 % річних та 597837,67 грн. інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, суд зазначив, що перевіривши здійснені позивачем розрахунки пені, 3% річних та інфляційних втрат на суму заборгованості, враховуючи заявлені позивачем в позовній заяві періоди, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 96652,06 грн. пені, 260322,53 грн. 3% річних та 597837,67 грн. інфляційних втрат, нарахованих за прострочення оплати за природний газ, є обґрунтованими та законними. Разом з тим, відповідач у відзиві на позов просить врахувати фінансове становище останнього, зменшити розмір пені на 90% та відмовити позивачу в задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що в силу виконання своїх функцій підприємства ТЕК мають певний комплекс прав і обов`язків і майже всі з фінансового боку збиткові, тому що надають послуги за тарифами, які не покривають економічно обґрунтовані витрати на їх виробництво, а різниця підлягає компенсації з бюджету. Разом з тим, як зазначає відповідач, теплогенеруючим підприємствам не компенсовано різницю в тарифах з 2016 року, у тому числі КП "Управління житлово-комунального господарства" в розмірі 123,815 млн. грн. При цьому несвоєчасне фінансування відшкодування різниці в тарифах не передбачає нарахування штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат. Суд першої інстанції взяв до уваги існування значної заборгованості відповідача перед постачальниками енергоносіїв, перш за все, перед АТ "НАК "Нафтогаз України". Водночас судом також взято до уваги тяжкий фінансовий стан відповідача, а також те, що позивачем не надано доказів спричинення позивачеві негативних наслідків у зв`язку з несплатою відповідачем за газ у строки, встановлені договором, оскільки втрати від знецінення коштів компенсуються, зокрема, стягненням інфляційних втрат та 3% річних за час, в який позивач не міг користуватись коштами.
Як зазначено вище, в оскарженому судовому рішенні встановлено, що основна заборгованість відповідача перед позивачем встановлена, не заперечується та в цій частині рішення суду не оскаржується та не переглядаються судом апеляційної інстанції.
Натомість, скаржник  оскаржує рішення щодо  зменшення судом першої інстанції розміру пені та в частині відмови у стягненні пені всього у сумі 179 539, 82 грн.
Колегія суддів переглядає оскаржуване судове рішення лише в тій частині, що оскаржується за апеляційною скаргою, та  погоджується з висновками місцевого господарського суду щодо відмови у стягненні пені у сумі 179 539, 82 грн, з огляду на наступне.
Судова колегія відзначає, що згідно з приписами частини першої статті 230 ГК України неустойка є штрафною санкцією, яка застосовується до учасника господарських відносин у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Неустойка має подвійну правову природу - є водночас способом забезпечення виконання зобов`язання та мірою відповідальності за порушення виконання зобов`язання, завданням якого є захист прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання боржником.
При цьому завданням неустойки як способу забезпечення виконання зобов`язання та міри відповідальності є одночасно забезпечення дисципліни боржника стосовно виконання зобов`язання (спонукання до належного виконання зобов`язання) та захист майнових прав та інтересів кредитора у разі порушення зобов`язання шляхом компенсації можливих втрат, у тому числі, у вигляді недосягнення очікуваних результатів господарської діяльності внаслідок порушення зобов`язання.
Слід відзначити, що застосування неустойки має здійснюватися із дотриманням принципу розумності та справедливості.
Відповідно до частини першої статті 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов`язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов`язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.
Частиною третьою статті 551 ЦК України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.
Положення частини третьої статті 551 ЦК України дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків.
Зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
У цій справі судом встановлено, що:
           1) відповідач є комунальним підприємством, створеним на підставі рішення Славутицької міської ради, що діє на базі відокремленої частини комунальної власності територіальної громади міста Славутич. Майно підприємства перебуває у комунальній власності і закріплюється за таким підприємством на праві господарського відання. Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" має суспільну цінність для територіальної громади міста Славутича;
           2) відповідач за основними видами діяльності здійснює виробництво теплової енергії, транспортування теплової енергії магістральними та місцевими (розподільчими) тепловими мережами, постачання теплової енергії; надає послуги з опалення та постачання гарячої води споживачам (населення, релігійні організації, бюджетні та небюджетні організації) міста Славутич, тобто є теплогенеруючою та теплопостачальною організацією, що має соціально важливе значення;
           3) отриманий природний газ використовується підприємством виключно для генерування теплової енергії, яка постачається споживачам. При цьому джерелом надходження коштів на рахунок відповідача та можливість погашення заборгованості за природний газ є кошти, які сплачуються споживачами такої теплової енергії, та в цілому залежить від виконання ними своїх зобов`язань в цій частині;
           4) загальновідомим є факт затвердження місцевих тарифів на теплопостачання на рівні, нижчому від собівартості, що позбавляє відповідача не тільки отримувати прибуток від власної діяльності, але й не дає змоги покривати витрати на виробництво комунальних послуг;
           5) відповідач не має права змінювати тарифи на власні послуги, позаяк вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування, а також не має права припинити постачання теплової енергії споживачам, у тому числі і при наявності заборгованості кінцевих споживачів за отриману теплову енергію;
           6) у той же час, споживачі мають перед КП "Управління житлово-комунального господарства" значну кредиторську заборгованість, а тому неналежне виконання відповідачем грошового зобов`язання за договором спричинене не його зловживанням, а об`єктивними чинниками, що унеможливлюють своєчасну оплату за поставлений природний газ на користь позивача;
           7) ухвалою Господарського суду Київської області від 06.07.2017  відкрито провадження у справі № 911/378/17 за заявою Дочірньої компанії "Газ України" Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" до КП "Управління житлово-комунального господарства" про банкрутство. Тобто, відповідач з 2017 року перебуває в судових процедурах банкрутства, що свідчить про тяжкий фінансовий стан підприємства.
За таких обставин, беручи до уваги, що окрім пені, стягненню з відповідача підлягають суми 3% річних та інфляційних втрат; та зважаючи на співвідношення інтересів сторін, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про зменшення розміру пені на 90% від суми пені, яка підлягає стягненню за заявлений період із врахуванням нижчезазначеного.
Колегія суддів, керуючись правовими позиціями викладеними, в постановах Верховного Суду від 07.10.2021 у справі №911/387/17(911/3495/20), від 26.08.2021 у справі №911/378/17(911/2510/20) зазначає, що зменшення розміру неустойки є правом суду і було ним реалізоване у цій справі за наслідками оцінки обставин даної справи. 
Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції прийшла до висновку, що зменшення розміру заявленої до стягнення неустойки є правом суду, а за відсутності у законі (стаття 233 ГК України та стаття 551 ЦК України) переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення неустойки.
Суд першої інстанції при вирішення питання щодо зменшення розміру пені вірно взяв до уваги причини несвоєчасного виконання зобов`язання відповідачем, значимість підприємства відповідача для населення та держави, перебування підприємства відповідача в процедурі банкрутства, що само по собі доводить факт знаходження підприємства відповідача у скрутному фінансовому становищі, те, що окрім пені, стягненню з відповідача підлягають суми 3% річних та інфляційних втрат, та зважив на співвідношення інтересів сторін.
Щодо доводів скаржника відносно невірного перерахунку судом першої інстанції пені за період до 11.03.2020 та наведеного судом висновку про застосування зворотної дії закону в часі щодо юридичних осіб, то такі доводи є безпідставними , виходячи з наступного.
З урахуванням приписів Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"" від 13.04.2020  № 553-ІХ судом зроблено перерахунок заявленої суми пені із зазначенням крайнього строку такого нарахування - по 11.03.2020, враховуючі введення на території України карантину з 12.03.2020.
Позивач зазначив, що Закон України "Про внесення змін до Закону України "Про Державний бюджет України на 2020 рік"" від 13.04.2020 № 553-ІХ набрав чинності 18.04.2020 і не має зворотної дії у часі, тобто не поширює свою дію на правовідносини, що склалися до його прийняття, а відтак, на думку позивача, ним правомірно здійснено нарахування пені за кожним актом за період до 17.04.2020.
Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність.
В силу положень ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.
Закріплення принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів є гарантією безпеки людини і громадянина, довіри до держави. Винятки з цього конституційного принципу, тобто надання закону або іншому нормативно-правовому акту зворотної сили, передбачено частиною першою статті 58 Конституції України, а саме: коли закони або інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
За загальним правилом, новий акт законодавства застосовується до тих прав та обов`язків, що виникли після набрання ним чинності. В той же час, це не означає, що цей конституційний принцип не може поширюватись на закони та інші нормативно-правові акти, які пом`якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте, надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті.
Вищевказані висновки викладені в рішеннях Конституційного суду України від 05.04.2001 за № 3-рп/2001 та від 09.02.1999 за № 1-рп/99.
Крім того, аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від    01.09.2021 у справі № 904/4933/15 
18.04.2020 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» № 553-IX від 13.04.2020, відповідно до п.15 розділу II Прикінцевих положень якого, тимчасово, на період дії карантину або обмежувальних заходів, пов`язаних із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19), звільнено від нарахування постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємства централізованого водопостачання та водовідведення незалежно від форми власності, а також виробників теплової енергії незалежно від форми власності.
У вищевказаному нормативно-правовому акті законодавцем чітко визначено заборону нарахуванням постачальниками електричної енергії та природного газу пені та штрафних санкцій підприємствам централізованого водопостачання та водовідведення, а також виробникам теплової енергії на період дії карантину, запровадженого у зв`язку із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
Кабінетом Міністрів України прийнято постанову від 11.03.2020 за № 211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", згідно з якою на всій території України з 12.03.2020 установлено карантин, пов`язаний із поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19).
В подальшому постановами Кабінету Міністрів України неодноразово дію карантину було продовжено.
Приймаючи до уваги те, що карантин на території України було встановлено з 12.03.2020 на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 №211 "Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2", а Комунальне підприємство "Управління житлово-комунального господарства" є виробником теплової енергії, суд дійшов висновку щодо безпідставності нарахування позивачем пені після 12.03.2020, а тому правомірним є нарахування пені у строк до 11.03.2020.
Посилання скаржника на те, що Закон України № 553-IX від 13.04.2020 набрав чинності 18.04.2020 та не може бути застосований до спірних правовідносин, починаючи з 12.03.2020, оскільки не має зворотної дії в часі, є помилковим, оскільки звільнення від нарахування пені та штрафних санкцій виробників теплової енергії саме з 12.03.2020 (з дня введення на території України карантину) прямо передбачено в самому Законі №553-IX від 13.04.2020, що узгоджується із приписами ст.58 Конституції України та рішеннями Конституційного суду України від 05.04.2001 за № 3-рп/2001 та від 09.02.1999 за № 1-рп/99. (Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 21.10.2021 у справі № 922/29/21).
З огляду на вищевикладене, судом першої інстанції вірно зазначено, що відповідний розрахунок нарахованої пені позивачем здійснено невірно, тому розмір пені перераховано судом відповідно до вищевказаних вимог Закону.
Так, судом першої інстанції вірно перераховано пеню за період до 11.03.2020 (до дня введення на території України карантину) на суму 96652, 06 грн та обґрунтовано зменшено розмір цієї пені на 90%  за наслідками обставин даної справи, та вірно відмовлено у стягненні пені у сумі 179    539, 82 грн.
Інших доводів скаржника по суті заявлених вимог, які б спростували висновки суду, покладені в основу оскаржуваного судового рішення та впливали на його правильність в апеляційній скарзі не наведено.
У справах Руїс Торіха проти Іспанії, Суомінен проти Фінляндії, Гірвісаарі проти Фінляндії Європейський суд з прав людини неодноразово наголошував, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 09.12.1994). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії" (Suominen v. Finland), №37801/97 від 01.07.2003). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті (рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії" (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99 від 27.09.2001).
Згідно зі статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Отже, зазначені рішення Європейського суду з прав людини суд апеляційної інстанції застосовує у цій справі як джерело права.
За таких обставин, колегія суддів Північного апеляційного господарського    суду за результатами перегляду справи в апеляційному порядку в межах доводів даної апеляційної скарги дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення; оскаржуване судове рішення в тій частині, що оскаржується, - без змін.
Витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника.
Керуючись Кодексом України з процедур банкрутства, ст.ст. 129, 269, 270, 271, 275, 276, 282, 283, 284 ГПК України, Північний апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" - залишити без задоволення.
Рішення господарського суду Київської області від 03.11.2021 у справі №911/378/17 (911/1230/21) в частині відмови у стягненні пені у сумі 179    539, 82 грн - залишити без змін.
Матеріали справи №911/378/17 (911/1230/21) направити до господарського суду Київської області.
Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.
Постанова Північного апеляційного господарського суду може бути оскаржена до Верховного Суду у випадках, у порядку та строк, передбачений ст.ст. 288-291 ГПК України.
Повний текст складено 21.02.2022.

Головуючий суддя                                                            М.Л. Доманська 

Судді                                                                                Б.М. Поляков

                                                                                Л.Л. Гарник