ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 лютого 2022 року	Львів	Справа № 140/6756/21 пров. № А/857/19135/21	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії:
головуючого судді                                                    Ніколіна В.В.
суддів                                                                         Качмара В.Я., Пліша М.А.,

розглянувши у порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року (суддя – Денисюк Р.С., м. Луцьк) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,-
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 у липні 2021 року звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, у якому просив визнати протиправним та скасувати рішення про відмову у встановленні періоду трудового стажу з 1956 року по 1965 року у колгоспі "Нове життя" на підставі показань свідків, оформленого листом від 07.06.2021 № 4837-4671/І-02/8-0300/21 та зобов`язати відповідача повторно розглянути заяву від 24.05.2021. 
В обґрунтування позовних вимог зазначено, що стаж роботи у колгоспі до 1965 року може бути підтверджений незалежно від причин відсутності необхідних документів (стихійного лиха, аварії, катастрофам або інших надзвичайними ситуаціями стаж роботи). Разом з тим, оскаржуване рішення органу Пенсійного фонду не відповідає  вимогам Порядку № 637 та Порядку № 18-1, оскільки відповідач з приводу розгляду заяви позивача не опитав та не викликав свідків, не провів засідання комісії з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії, а також не оформив відповідне рішення комісії за формою, як це передбачено Порядком 18-1, а фактично листом від 07.06.2021 № 4837-4671/1-02/8-0300/21 відмовив у проведенні засідання відповідної комісії з непередбачених законодавством підстав і поза встановленою Порядками №637 та № 18-1 процедурою. За таких обставин, рішення, оформлене листом від 07.06.2021 № 4837-4671/І-02/8-0300/21, в якому відповідач повідомив, що підтвердження періоду роботи з 1956 року по 1965 року показаннями свідків немає підстав, є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.
Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі №140/6756/21 у задоволенні позову відмовлено. 
Не погодившись із ухваленим судовим рішенням, його оскаржив позивач, який із покликанням на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про задоволення позову. В обґрунтування апеляційних вимог зазначає, що пунктом 17 Порядку №637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи та неможливості їх одержання у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями стаж роботи, який дає право на пенсію, встановлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі. У такому ж порядку показаннями свідків підтверджується період роботи громадян із числа національних меншин, примусово виселених з місць постійного проживання в 30-40 роки, а також час роботи в колгоспі до 1965 року у випадках, коли неможливо одержати документи про наявний стаж роботи, незалежно від причин відсутності необхідних документів. Суд першої інстанції, приймаючи рішення про відмову в позові, застосував до спірних правовідносин положення нормативно-правових актів, які не діяли у спірний період, а також не врахував, що у 1964 році позивач досягнув 16 років, у зв`язку з чим міг бути прийнятий в колгосп. З огляду на вказане, висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позову є помилковими.
Відповідач правом подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався.
Враховуючи те, що апеляційну скаргу подано на рішення суду першої інстанції, ухвалене в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (у письмовому провадженні), апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу в порядку письмового провадження відповідно до положень пункту 3 частини першої  статті 311 КАС України.
Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними у ній доказами, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до переконання, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та знайшло своє підтвердження під час розгляду апеляційної скарги, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Волинській області, з 10.04.2000 отримував пенсію по інвалідності в розмірі пенсії за віком, а з 23.12.2008 - пенсію за віком, що підтверджується протоколом призначення пенсії від 11.04.2000 № 179630 та розпорядженням від 23.12.2008 № 179630.
ОСОБА_1 24.05.2021 через електронний кабінет Пенсійного фонду України звернувся із заявою про підтвердження стажу роботи в колгоспі «Нове Життя» Рожищенського району Волинської області у 1956-1965 роках на підставі показів свідків.
Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області листом від 07.06.2021 № 4837-4671/І-02/8-0300/21 повідомило позивача про те, що частиною другою  статті 24 Закону № 1058  встановлено, що страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього  Закону  за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом. Згідно з вимогами  статті 56 Закону України "Про пенсійне забезпечення"  (далі - Закон № 1788) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних' форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв. У разі відсутності трудової книжки колгоспника або в разі відсутності в ній відповідних записів, трудовий стаж колгоспника | підтверджується довідкою господарства, в якому набуто стаж або довідкою правонаступника. У довідці зазначається з якого часу колгоспник перебуває членом колгоспу, кількість нарахованих трудоднів або відпрацьованих людино-днів та підстави видачі довідки. В разі ліквідації господарства колгоспний стаж підтверджується довідками архівних установ. Стаж роботи в колгоспі до 1 січня 1965 року зараховується до стажу роботи незалежно від кількості вироблених трудоднів. У разі відсутності документів про наявний стаж роботи в колгоспі до 1965 року і неможливості отримання їх у зв`язку з воєнними діями, стихійним лихом, аваріями, катастрофами або іншими надзвичайними ситуаціями та внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин стаж встановлюється на підставі показань двох або більше свідків згідно п. 17, 18, 25 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від .12.08.1993 №637  (далі-Порядок № 637). Відповідно до  статті 188 Кодексу законів про працю України  не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. При встановленні стажу роботи за відсутності трудової книжки на підставі показань свідків до стажу роботи може зараховуватись період роботи після досягнення заявником 16-річного віку, крім випадків, передбачених  Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». В ході розгляду звернення опрацьовано надані документи та встановлено, що станом на 1956 позивач досяг віку лише 8-років. Разом з тим, відомості щодо неможливості одержання документів у зв`язку з п. 17, 18 Порядку - не залучено. Враховуючи викладене, та той факт, що позивач перебуває в статусі пенсіонера з 03.02.2000, для встановлення згаданого періоду до стажу на підставі показань свідків, немає підстав.
Вважаючи рішення відповідача, оформлене листом від 07.06.2021 № 4837-4671/І-02/8-0300/21, протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують трудову діяльність позивача, а також його членство у колгоспі «Нове Життя» з 1956 року по 1965 рік, а тому висновок відповідача про відсутність правових підстав щодо зарахування даного періоду до стажу роботи на підставі показів свідків є правомірним.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх правильними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи, з огляду на наступне.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі та в межах повноважень у спосіб, що передбачений, як Конституцією, так і Законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Згідно з частиною 1  статті 1 Закону України від 05.11.1991 №1788-ХІІ «Про пенсійне забезпечення»  (далі Закон №1788-ХІІ) громадяни України мають право на державне пенсійне забезпечення за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника та в інших випадках, передбачених цим Законом.
Статтею 1 Закону України від 09.07.2003 №1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»  (далі- Закон №1058-IV) визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Аналогічне визначення містить частина 1 статті 24 Закону №1058-IV, в якій зазначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідно до частини 2 статті 24 Закону №1058-IVстраховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
Згідно з частиною 4 статті 24 Закону №1058-IV періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим  Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Статтею  56 Закону №1788-ХІІ  передбачено, що до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
При обчисленні стажу роботи в колгоспі за період після 1965 року, якщо член колгоспу не виконував без поважних причин встановленого мінімуму трудової участі в громадському господарстві, враховується час роботи за фактичною тривалістю.
Згідно зі статтею 62 Закону №1788-ХІІ  та Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого  постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 №637  (далі Порядок №637) основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Відповідно до пунктів 1, 2 Порядку №637 за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, підтвердження трудового стажу здійснюється органами Пенсійного фонду на підставі показань свідків.
Приписами пункту 18 Порядку №637 передбачено, що за відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних з інших причин, ніж ті, що зазначені в пункті 17 цього Порядку, трудовий стаж установлюється на підставі показань не менше двох свідків, які б знали заявника по спільній з ним роботі на одному підприємстві, в установі, організації (в тому числі колгоспі) або в одній системі і мали документи про свою роботу за час, стосовно якого вони підтверджують роботу заявника.
Підтвердження трудового стажу на підставі показань свідків, у разі коли документи про трудовий стаж не збереглися, здійснюється органами Пенсійного фонду України відповідно до пункту 2 Порядку №637.
Як вбачається зі змісту позовної заяви, спірним у даній справі є незарахування відповідачем в розрахунок стажу позивача його період роботи з 1956 року по 1965 рік у колгоспі «Нове Життя» Рожищенського району Волинської області.
Відповідно до довідки від 14.05.2021 № 46, виданої Сільськогосподарським виробничим кооперативом «Нове Життя» Рожищенського району Волинської області, даних про трудовий стаж ОСОБА_1 в книгах обліку трудового стажу за 1956-1965 роки не знайдено.
Вказане засвідчує той факт, що на даний час в архівах зберігаються дані про трудовий стаж працівників СВК «Нове Життя», і за наявності підстав вони можуть бути видані особі на її прохання.
Водночас, до матеріалів справи не долучено жодного доказу роботи позивача у вказаний період в колгоспі.
Відповідно до Типового уставу колгоспу, затвердженого постановою ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР від 28.11.1969 № 910, членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку. У деяких випадках членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 14-річного віку.
Працюючими в колгоспі вважалися неповнолітні діти, котрі особисто перебували в трудових відносинах з колгоспом, а не епізодично допомагали батькам. Такі особи мали бути зараховані до членів колгоспу з виконанням постійних обов`язків або отримували наряди на виконання певної роботи, їм особисто нараховувалися трудодні (вихододні). Період роботи в колгоспі малолітнім та неповнолітнім дітям, членство в колгоспі яких не підтверджено, зараховується до стажу роботи тільки за умови підтвердження цього факту архівними документами.  Будь-яких архівних документів на підтвердження своєї роботи у колгоспі в період з 1956 по 1965 роки позивачем до заяви, направленої до Пенсійного фонду долучено не було та матеріали пенсійної справи таких даних не містять.
Згідно зі статтею 188 Кодексу законів про працю  Української РСР від10.12.1971№322-VIII (у редакції станом на день набрання ним чинності з 01.06.1972) не допускається прийняття на роботу осіб молодше шістнадцяти років. У виняткових випадках, за погодженням з фабричним, заводським, місцевим комітетом професійної спілки, можуть прийматись на роботу особи, які досягли п`ятнадцяти років.
Пунктом 1  статті 15 Закону  СРСР від 15.07.1964 «Про пенсії і допомогу членам колгоспів» передбачалось зарахування до стажу роботи при призначенні пенсій роботи в якості члена колгоспу.
Також підпунктами «а», «б», «в» пункту 109 Положення про порядок призначення і виплати державних пенсій, затвердженого  постановою Ради Міністрів СРСР від 03.08.1972 №590, було передбачено, що крім роботи у якості робітника або службовця до загального стажу роботи зараховувався також: а) будь-яка робота, на якій працівник, не будучи робітником або службовцем, підлягав державному соціальному страхуванню; б) робота в якості голови або заступника голови колгоспу, якщо цей працівник був направлений (рекомендований) з числа робітників і службовців в колгосп відповідно до рішень радянських чи партійних органів; в) робота члена колгоспу в машинно-тракторній або спеціалізованій (лугомеліоративній, лісозахисній тощо) станції в якості механізатора за час до встановлення штатних посад механізаторів, якщо згодом колгоспник був зарахований до штату машинно-тракторної або спеціалізованої станції. При цьому робочим, які зараховані в штат в якості постійних робочих, а до цього працювали в машинно-тракторній або спеціалізованій станції також на постійній роботі, ця робота зараховується до стажу з включенням міжсезонних перерв.
Відповідно до Типового уставу колгоспу, прийнятого Третім Всерадянським з`їздом колгоспників і затвердженим постановою ЦК КПРС і Радою Міністрів СРСР від 28.11.1969 №910 членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку та виявили бажання своєю працею приймати участь у громадському господарстві колгоспу.
У спірний період 1956-1965 роки ОСОБА_1 було від 8 до 17 років.
Таким чином, у спірний період позивач, на переконання апеляційного суду, не міг бути прийнятий у члени колгоспу.
Також  у матеріалах справи відсутні будь-які докази про прийняття позивача у члени колгоспу «Нове Життя».
Апеляційний суд звертає увагу на те, що встановлювати стаж роботи на підставі показань не менше двох свідків можливо лише у випадку відсутності документів про наявний стаж роботи і неможливості одержання їх внаслідок ліквідації підприємства, установи, організації або відсутності архівних даних.
Разом з тим, у спірному випадку в матеріалах справи наявна довідка щодо відсутності в книгах обліку даних про трудову діяльність ОСОБА_1 за період 1956-1965 років, тобто наявні документи вказаного колгоспу, однак в них відсутні дані про трудову діяльність позивача та його членство у вказаному колгоспі.  Отже, стаж роботи позивача не може встановлюватися показами свідків, оскільки, за наявності вказаної вище довідки, це суперечить вимогам пункту 18 Порядку №637. 
З огляду на вказане, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що членами колгоспу могли бути громадяни, які досягли 16-річного віку. Працюючими в колгоспі вважалися неповнолітні діти, котрі особисто перебували в трудових відносинах з колгоспом. Такі особи мали бути зараховані до членів колгоспу з виконанням постійних обов`язків або отримували наряди на виконання певної роботи, їм особисто нараховувалися трудодні. До стажу роботи, який давав право на пенсію, зараховувалася будь-яка робота в громадському господарстві колгоспу саме як члена колгоспу, незалежно від характеру і тривалості роботи та довгочасності перерв. Тобто безумовною ознакою для зарахування до стажу роботи, який дає право на пенсію, роботи в громадському господарстві колгоспу є статус члена колгоспу.
В матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази, що підтверджують трудову діяльність позивача, а також його членство у колгоспі «Нове Життя» з 1956 року по 1965 рік, а тому висновок відповідача про відсутність правових підстав щодо зарахування даного періоду до стажу роботи на підставі показів свідків є правомірним.
Щодо доводів позивача про те, що ГУ УПФ у Волинській області не було передано його заяву на розгляд комісії, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.
Постановою правління Пенсійного фонду України 10.11.2006 № 18-1, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 24.11.2006 за № 1231/13105, затверджено Порядок підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу для призначення пенсії.
Пунктами 1, 2 цього Порядку передбачено, що він визначає процедуру підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи: для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років, установлену для окремої категорії працівників, у разі ліквідації підприємства, установи, організації без визначення правонаступника; до 01 січня 2004 року, якщо в трудовій книжці є записи з виправленнями або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи на підприємствах, в установах, організаціях (їх правонаступниках), розташованих на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі (далі - підприємства, які розташовані на тимчасово окупованій території).
Дія цього Порядку поширюється на осіб, які працювали: на підземних роботах, на роботах з особливо шкідливими і особливо важкими умовами праці за списком № 1 та на інших роботах із шкідливими і важкими умовами праці за списком № 2 виробництв, робіт, професій, посад і показників, затверджених Кабінетом Міністрів України; на роботах, що дають право на призначення пенсії за віком на пільгових умовах; на посадах, що дають право на призначення пенсії за вислугу років; у період до 01 січня 2004 року на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, та якщо в трудовій книжці є записи з виправленням або недостовірні чи неточні записи про періоди роботи (далі - періоди роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території).
Згідно з пунктом 3 цього Порядку підтвердження періодів роботи, що зараховуються до стажу роботи для призначення пенсії на пільгових умовах або за вислугу років та періодів роботи на підприємствах, які розташовані на тимчасово окупованій території, здійснюється комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії (далі - Комісії).
Таким чином, даним Порядком визначено за яких умов та у яких випадках рішення про підтвердження трудового стажу приймаються комісіями з питань підтвердження стажу роботи, що дає право на призначення пенсії.
Подані ОСОБА_1 заяви до органу Пенсійного фонду та наявні матеріали справи не свідчать про те, що в даному випадку відповідач повинен був направити заяву позивача на розгляд комісії за результатами розгляду якої повинно було прийнято відповідне рішення.
Аналізуючи фактичні обставини справи у сукупності з наведеними вище приписами нормативно-правових актів, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції дійшов вірних висновків про відсутність підстав для скасування рішення відповідача про відмову у встановленні періоду трудового стажу ОСОБА_1 з 1956 року по 1965 року у колгоспі "Нове життя" на підставі показань свідків, оформленого листом від 07.06.2021 № 4837-4671/І-02/8-0300/21 та зобов`язання відповідача повторно розглянути заяву позивача від 24.05.2021. 
Крім того, колегія суддів зазначає, що інші наведені ОСОБА_1 в апеляційній скарзі обставини, крім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні норм матеріального та процесуального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування.
Також колегія суддів враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Крім того, згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості в межах відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. 
Таким чином, за результатами розгляду апеляційної скарги колегія суддів суду апеляційної інстанції дійшла висновку, що суд першої інстанції прийняв правильне рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову.
В підсумку, апеляційний суд переглянув оскаржуване рішення суду і не виявив порушень норм матеріального чи процесуального права, які могли призвести до ухвалення незаконного судового рішення, щоб його скасувати й ухвалити нове. 
Міркування і твердження позивача не спростовують правильності правових висновків цього рішення, у зв`язку з чим його апеляційна скарга на рішення суду не підлягає задоволенню.
Згідно із статтею 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає вимогам статті 242 КАС України, підстав для задоволення вимог апеляційної скарги колегією суддів не встановлено.
Відповідно до статті 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, колегія суддів, погоджуючись з висновками суду першої інстанції, вважає, що суд дійшов вичерпних юридичних висновків щодо встановлення фактичних обставин справи і правильно застосував до спірних правовідносин норми матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги, з наведених вище підстав, висновків суду не спростовують, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди з ними.
Керуючись ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Волинського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2021 року у справі №140/6756/21 – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	В. В. Ніколін 	
судді	 	В. Я. Качмар 	
 	 	М. А. Пліш