ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/2811/21                                             Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Бояринцева М.А.,                                                                                   
                                                                                                                                      Суддя-доповідач Кобаль М.І.    

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 січня 2022 року                                                                                            м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:
головуючого                                   Кобаля М.І.,
суддів                                            Костюк Л.О., Степанюка А.Г.
при секретарі                                   Хмарській К.І.
за участю:
позивача:                                       ОСОБА_1 
представника позивача:              Калашнік О.М.
представника відповідача 
та 3-ї особи:                                  Адамишина А.В.
перекладача:                                 Лисової Є.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року по справі за адміністративним позовом громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, третя особа: Центральне міжрегіональне управління Державної міграційної служби у місті Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення, -
В С Т А Н О В И В:

Громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Державної міграційної служби України (далі по тексту - відповідач, ДМС України) в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати рішення ДМС України №480-20 від 24.12.2020 року про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 ;
- зобов`язати ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства. 
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Заслухавши суддю-доповідача, позивача та представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного. 
Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи,   28.09.2018 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 звернувся із заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - заява) до Управління ДМС в Київській області та був документований довідкою про звернення за захистом № 009238. 
Наказом УДМС в Київській області від 22.10.2018 року № 386 позивачу відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, яке він оскаржив до ДМС. 
Рішенням ДМС України      від 13.06.2019 року № 99-19 скаргу позивача задоволено.
Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 02.07.2019 року №349 документи позивача взято в оформлення для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Наказом ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області від 02.09.2019 року №539 продовжено строк розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 . 
За наслідком розгляду заяви позивача, Центральним міжрегіональним управлінням ДМС у місті Києві та Київській області затверджено висновок про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 17.11.2020 роу, особова справа №2018KV0237 (далі по тексту - висновок). 
Так, у висновку вказано, що зважаючи на викладене, відповідно до абзацу п`ятого частини 1 статті 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», у зв`язку з відсутністю у заявника обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань, а також, через не встановлення фактів загрози його життю, безпеці чи свободі в країні походження, через побоювання застосування смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини рекомендовано Державній міграційній службі України прийняти рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Рішенням ДМС України №480-20 від 24.12.2020 року «Про відмову у визнанні біженцем або особо, яка потребує додаткового захисту», відповідно до абзацу 5 частини 6 статті 6, статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», пункту 6.5 розділу VI Правил розгляду заяв та оформлення документів, необхідних для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, втрату і позбавлення статусу біженця та додаткового захисту і скасування рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, затверджених наказом МВС України від 07.019.2011 №649, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05.10.2011 за №1146/19884, громадянину Російської Федерації ОСОБА_1 відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту (далі по тексту - оскаржуване рішення). 
Позивач, вважаючи протиправним оскаржуване рішення, звернувся з даним позовом до суду, за захистом порушених прав та законних інтересів.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що   позивачем не було надано документів, які б підтверджували наявність переслідувань або утисків відносно позивача, що відповідали б вимогам п. п. 1 чи 13 ч.1      ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а тому оскаржуване рішення є правомірним та не підлягає скасуванню.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.
Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Спірні правовідносини регулюються   Конституцією України,   Законом України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), Конвенцією про статус біженців 1951 року та Протоколом щодо статусу біженців 1967 року.
Пунктом 1 частини першої   статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   визначено, що біженець - особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до пункту 13 частини першої   статті 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» особа, яка потребує додаткового захисту, - особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Згідно зі статтею 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа: яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві; яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до   Кримінального кодексу України   належить до тяжких або особливо тяжких злочинів; яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй; стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої   статті 1 цього Закону, відсутні; яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту; яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
Частиною першою статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за місцем тимчасового перебування заявника.
Відповідно до частини 7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами першою, другою, шостою, восьмою, одинадцятою та дванадцятою   статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців.
Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником. Співбесіда із заявником проводиться за правилами, встановленими частинами другою і третьою   статті 8 цього Закону.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, спільно з органами Служби безпеки України проводить перевірку обставин, за наявності яких заявника не може бути визнано біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до абзаців другого - четвертого частини першої   статті 6 цього Закону.
У разі виникнення сумнівів щодо достовірності інформації, поданої заявником, необхідності у встановленні справжності і дійсності поданих ним документів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, має право звертатися з відповідними запитами до органів Служби безпеки України, інших органів державної влади, органів місцевого самоврядування та об`єднань громадян, які можуть сприяти встановленню справжніх фактів стосовно особи, заява якої розглядається. Такі звернення розглядаються у строк, визначений законодавством України.
Після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Особова справа заявника разом з письмовим висновком надсилається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, для прийняття остаточного рішення за заявою.
Відповідно до частини 5   статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»   за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, зі змісту оскаржуваного рішення вбачається, що позивачу було відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні як особі, стосовно якої встановлено, що умови, передбачені п. 1 чи п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», відсутні.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує вказаний висновок з огляду на наступне.
Згідно з Конвенцією про статус біженців 1951 року і Протоколом 1967 року поняття «біженець» включає в себе   чотири основні підстави, за наявності яких особі може бути надано статус біженця, якими є:
- знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання;
- наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань;
- побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності: б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів;
- неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця. Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Отже, особа може бути визнана біженцем тільки у випадку, якщо відповідає вищевказаним критеріям.
Економічні, особисті, побутові або інші обставини, через які особа залишила та не може або не бажає повернутися до країни походження, не дають підстав для отримання статусу біженця в Україні.
Управлінням Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців видано Керівництво по процедурам та критеріям визначення статусу біженців (відповідно до Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року) (Женева, 1992), згідно з яким процес визначення статусу біженця проходить в два етапи: 1) визначення фактів, які відносяться до справи та 2) встановлення чи відповідають такі факти положенням Конвенції про статус біженця 1951 року та Протоколу щодо статусу біженців 1967 року.
Відповідно до Директиви Європейського Союзу «Про мінімальні стандарти кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців чи осіб, що потребують іншої форми міжнародного захисту, та суть захисту, що надається» від 29 квітня 2009 року, яка використовується у практиці Європейського Суду з прав людини, заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було надано задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними, не суперечать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутності поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
У відповідності до пунктів 45, 66 Керівництва з процедур та критеріїв визначення статусу біженця Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй у справах біженців, особа повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками. Тобто, особа, яка звертається із заявою про надання статусу біженця повинна надати конкретні документи, які б давали підстави вважати реальною наявність цілком обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань.
Згідно з Позицією УВКБ ООН «Про обов`язки та стандарти доказів у біженців» від 1998      року факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказу покладається на особу, яка висловлює це твердження.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Обов`язок доказування покладається на заявника, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, і щоб на підставі цих фактів могло бути прийняте належне рішення. Це означає, що заявник повинен переконати посадову особу органу міграційної служби в правдивості своїх фактичних тверджень.
Згідно з пунктом 5 статті 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 заяви є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Як вище вже зазначалося судом, за результатами розгляду особової справи заявника      судом встановлено, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 , місце народження с. Дениски Федоровський район Республіки Башкортостан РФ, країна громадянської належності - РФ, країна постійного проживання - РФ, національність - татарин, віросповідання іслам (суніт), знання мов: татарська, російська, турецька, англійська, освіта вища, невійськовозобов`язаний, одружений.
Разом з цим, як свідчать матеріали справи позивач наголошував на національно-політичних мотивах свого виїзду з країни походження, зазначаючи у заяві та під час проведення співбесід 17.10.2018 та 19.08.2020, що під час свого проживання в Татарстані був активним учасником організації «ТОЦ».
У свою чергу, організація «ТОЦ» дійсно існує у Татарстані, її керівником є ОСОБА_2 .
Відповідно до публічної інформації, яка розміщена в мережі Інтернет, організація «ТОЦ» була визнана екстриміською на території РФ та має заборону на свою діяльність, що підтверджується загальновідомою інформацією.
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, під час співбесіди - 17.10.2018 та 19.08.2020 року громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 повідомив, що у 2004 році почав підтримувати організацію «ТОЦ». 
Підтримка позивача полягала у тому, що у 2004 році останній прийняв участь у мітингу, присвяченому наданню дозволу жінкам-мусульманкам фотографуватись на документи у платках, хіджабах та національному вбранні.
Окрім участі у зазначеному вище мітингу, під час проведення співбесіди 19.08.2020 позивач зазначив, що приймав участь благодійних акціях: допомагав людям з інвалідністю, сиротам, до шкіл приносив подарунки, розповідав про релігію, проводив спортивні заходи між містами. 
Як зазначено міграційним органом, на підтвердження вказаної вище інформації щодо своєї участі у «ТОЦ» позивач, який є шукачем захисту, не надав належних доказів та  документів, однак з огляду на деяку обізнаність заявника з приводу «ТОЦ», а саме головної ідеї організації - автономії Татарстану від РФ, збереження національної мови, відкриття і розвиток національних шкіл, гімназій, університетів підтверджується відкритими Інтернет - джерелами, Центральне міжрегіональне управління ДМС у місті Києві та Київській області дійшло, що      позивач дійсно поділяв ідеї та цілі цієї організації.
Разом з цим, позивач у співбесіді зазначив, що керівник вказаної організації ОСОБА_2 готував офіційний лист з метою зняття його з розшуку Інтерполу. Вказана інформація знайшла своє підтвердження в публічних джерелах інформації.
У цій же співбесіді позивач розповів, що під час одного із спортивних заходів правоохоронні органи приїхали на футбольне поле, фотографували та брали відбитки пальців у учасників заходу, проводили допит щодо мети збору. Шукач захисту повідомив, що після зазначених вище подій у 2005 році його один раз викликали до 6-ого відділу поліції і питали щодо мети приїзду у місто Азнекаєво, до якої релігійної групи він належить і його друге релігійне ім`я, а також попередили, щоб він більше не приймав участь у подібних заходах і після цього він не приймав участь у будь-яких подібних заходах.
У той же час, у співбесіді 19.08.2020 року позивач повідомив, що у 2006 році останній переїхав з міста Нижнєкамська до міста Казань і зник з поля зору правоохоронців, тому жодних проблем через це не мав. У цій же співбесіді шукач захисту зазначив, що після переїзду він не приймав жодної участі у діяльності «ТОЦ», при цьому продовжував вважати себе учасником цієї організації, але активно себе не проявляв.
У серпні 2012 року позивач переїхав до Туреччини, де жодної активної участі у «ТОЦ» не приймав, публічною діяльністю не займався. Про будь-які проблеми з правоохоронними органами через участь у «ТОЦ» у період з 2006 рік по 2012 рік не повідомив. 
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що проаналізувавши вище зазначені твердження заявника можна дійти висновку, що він дійсно розділяв ідеї організації «ТОЦ», до 2006 року приймав участь у діяльності цієї організації. 
Однак, позивач не повідомив, що у період з 2006 рік до 2012 рік мав будь-які проблеми з правоохоронними органами, не займався будь-якою діяльністю, пов`язаною з «ТОЦ». З огляду на вказане, суд вважає не можливим стверджувати про переслідування позивача у країні громадської приналежності через його участь у «ТОЦ». 
Крім того, у заяві від 28.09.2018 та під час проведення співбесід 17.10.2018 і 19.08.2020 громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 наголошував на релігійних мотивах виїзду з РФ.
Позивач розповів, що перед початком універсіади, яка відбулась влітку 2013 року, представники влади змушували всіх мусульман покинути країну, а у разі супротиву їх саджали до в`язниці від шести місяців і більше.
Проаналізувавши інформацію по країні походження міграційним органом було виявлено, що перед універсіадою у 2012 році, на муфтія було здійснено напад представниками радикальних релігійних груп, тому представники влади та експерти були змушені провести низку дій, направлених на покращення безпекової ситуації у країні.
У той же час, ні у заяві-анкеті позивача, ні під час проведення співбесіди заявник не повідомив, що належав до будь-якої радикальної, екстриміської чи релігійної організації.
Крім того, у інтерв`ю радника ректора КФУ з питань безпеки та міжнародного співробітництва ОСОБА_3 відомо, що безпекова ситуація на Універсіади 2013 року була актуальним питанням, яке вирішувалось дієвими методами. 
Також, з відкритих інформаційних джерел відомо з боку органів влади Татарстану для мусульман не було жодних перешкод щодо прояву своєї релігії, що підтверджується інформацією в мережі Інтернет, зокрема (мовою оригіналу):
« 12 июля, в четвертый день священного для мусульман месяца Рамазан , участники XXVII Всемирной летней Универсиады посетили Казанский Кремль и совершили пятничный намаз в мечети Кул Шариф .
Участниками визита стали около 50 спортсменов и официальных лиц сборных Малайзии , Таиланда , Туркменистана и Узбекистана , а также многочисленные представители мусульманской общины России. Гостей у входа в мечеть, вмещающую до 1500 человек, встретил главный советник управления по взаимодействию с религиозными концессиями Аппарата Президента РТ ОСОБА_10 : «Мы рады приветствовать гостей и участников Универсиады. Это безусловно важное и знаковое событие для нас. Ми готовы оказать максимальное содействие в желании верующих утолить свои духовные потребности.
О начале намаза всем собравшимся возвестил призыв имама, слышимый далеко за пределами Кремля. Далее прихожане проследовали в молельный зал, где прослушали проповедь и прочли молитвы, по завершений которых каждому из иностранных гостей была торжественно вручена священная книга мусульман Коран , напечатанная особым татарским шрифтом татар-басмасы» (http://kazan2013.com/ru/news_items/10496).
Усі інші посилання зазначені в протоколах співбесід та матеріалах особової справи позивача не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції, оскільки містять численні розбіжності та не підтверджуються жодними фактами.
Також, під час співбесіди 19.08.2020 року позивач повідомив, що не мав жодних проблем з органами влади перед Універсіадою 2013 року, при цьому мав страх на майбутнє, однак, через що саме виник цей страх позивач не пояснив, доказів, які б доводили наявність обґрунтованих побоювань не надав.
Отже, дослідивши матеріали справи та доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не належав до будь-яких радикальних, екстриміських чи релігійних організацій та не зазнавав будь-яких переслідувань з боку влади Російської Федерації через те, що сповідував іслам. 
Доказів, які доводять протилежне позивач та його представник не надали під час розгляду справи ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.
Таким чином, стверджувати про наявність обставин переслідування громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 за релігійною ознакою не вбачається за можливе. 
Щодо доводів апелянта про неможливість перебування в Туреччині, як в третій безпечній країні, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Як  повідомив позивач, що у 2012 році разом із братом вони виїхали з Російської Федерації до Туреччини, пояснивши це тим, що Туреччина є йому близька за ознаками релігії та національності. Як зазначив заявник, спочатку вони проживали в готелі, згодом винаймали квартиру.
Позивач розповів, що його брат згодом повернувся до Російської Федерації, через сімейні обставини, а позивач восени 2013 року попрямував до Ємену з робочих питань (ще проживаючи у Казані (РФ) ОСОБА_1 працював дилером у компанії «ЮБАС») і мав на меті продовжити свою трудову діяльність у Ємені, але через 4 місяці повернувся до Туреччини, запросив туди свою дружину та двоє дітей і всі разом продовжили проживати там.
У березні 2013 року брат позивача також повернувся до Туреччини і вони разом попрямували до Кувейту для роботи там, однак, з роботою у шукача захисту там не склалось і приблизно через місяць він знову повернувся до Туреччини і почав свою кар`єру у медичному туризмі - залучав клієнтів з різних країн до медичних закладів Туреччини.
Позивач повідомив, що у цій сфері він працював у двох компаніях - спочатку з «ГЕБЗЕ АНАДОЛУ», а з 2014 року заключив договір з компанією «LIV HOSPITAL». 
Разом з тим, в матеріалах справи відсутні будь-які належні докази, які б підтверджували факт трудової діяльності ОСОБА_1 у Туреччині, Ємені чи Кувейті . Вказані документи позивачем до позовної заяви не долучено, як і не долучені під час розгляду його заяви, хоча, під час співбесід 04.09.2019 та 19.08.2020 він обіцяв надати копію продовженого договору з «LIV HOSPITAL» у 2015 році.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, починаючи з 2013 року по 2015 рік,  позивач та його родина проживали у Туреччині легально, маючи візи, які регулярно продовжували шляхом перетину кордону один раз до Болгарії, а інший до Азербайджану.
Восени 2015 року позивач в черговий раз подав документи для продовження легального проживання там, однак у березні 2016 року дізнався, що запізнився на тиждень і йому необхідно зробити перетин кордону для продовження легального проживання, однак він цього не зробив і до 01.03.2018 нелегально проживав у Туреччині, працюючи у лікарні «LIV HOSPITAL».
Як зазначив позивач, 01.03.2018 року він знаходився у м. Стамбул (Туреччина) і перебуваючи на площі Аксарай його зупинили представники поліції для перевірки документів. Однак, оскільки на той час він вже проживав у Туреччині нелегально, його забрали до відділу поліції для з`ясування всіх обставин. Наступної доби його викликали до слідчого і повідомили, що компетентні органи РФ проводять стосовно нього екстрадицію. Тоді заявнику запропонували екстрадувати його до Російської Федерації або помістити до депортаційного центру до з`ясування всіх обставин. Позивач повідомив, що відмовився від екстрадиції і коли його направили до депортаційного центру, там йому запропонували виїхати з Туреччини в третю безпечну країну, після чого він вирішив попрямувати до України.
06.06.2018 року позивач прибув з Туреччини до України, де був затриманий представниками Окремого контрольно-пропускного пункту «Київ», у зв`язку з перебуванням у міжнародному розшуку через обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого частиною другою статті 208 КК Російської Федерації - участь на території іноземної держави у військовому формуванні, не передбаченому законодавством даної держави, в цілях, які суперечать інтересам Російської Федерації. 
Під час співбесіди 10.08.2020 позивач повідомив, що влада Російської Федерації відкрила проти нього кримінальну справу, оскільки для Російської Федерації всі мусульмани, які проживають у Туреччині є учасниками бойових дій у Сирії. 
Суд звертає увагу, що за час свого проживання у Туреччині позивач не надав жодних документів, які б підтвердили його трудову діяльність, при цьому у Туреччині він разом із родиною проживав у період з 2012 до 2018 рік, винаймаючи квартиру та забезпечуючи свої життєві потреби.
У контексті окремих обставин справи позивача, судом досліджено певну інформацію, яка міститься у відкритих джерелах, та встановлено, що незважаючи на міжнародний тиск на Туреччину зміцнити свій кордон з Сирією, подорож дня джихаду залишається досить простою. Все, що потрібно, щоб проникнути до Сирії з Туреччини, це близько 25 доларів і допомога контрабандиста. 804-кілометровнй кордон Туреччини з Сирією, залишається вразливим, і виступає в якості «шосе джихаду» для наслідувачів /ДІЛ. Окремі ділянки кордону контролюються турецькими злочинними угрупованнями та прикордонниками, які можуть бути легко підкуплені за досить незначну суму грошей. 
Також, контролюючим органом проведено аналіз норм міжнародного права щодо криміналізації діянь, пов`язаних з участю в незаконних збройних формуваннях. Порівнявши кримінальне законодавство окремих європейських країн та законодавства РФ у цій частині встановлено спільну ознаку, а саме: створення НЗФ та участь у них є особливо тяжким злочином, оскільки об`єкт такого злочину - громадська безпека і громадський порядок, які розглядаються, як частина національної безпеки держави.
Відповідно до пункту 2 частини 1 стати 6 Закону №3671-VI особа, яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до КК України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів - не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Такий самий принцип викладений у Конвенції про статус біженців 1951 року.
Як було встановлено, матеріали особової справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно позивача за національною, релігійною чи політичною ознаками.
Крім того, визначальним фактом є те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 добровільно покинув країну свого походження Російську Федерацію, а не через небезпеку, рятуючи своє життя.
Як свідчить матеріали справи, на території Російської Федерації не відбуваються збройні конфлікти, які призводять до загальнопоширеного насильства, через що може існувати індивідуальна загроза життю ОСОБА_1 в разі повернення до країни походження, а тому дані посилання в заяві позивача не потребують дослідження.
Щодо доводів представника апелянта про те, що громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 не перебуває у міжнародному розшуку , і перевищення Службою безпеки України повноважень, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.
Так, відповідно до листа Департаменту захисту національної державності Служби безпеки України від 07.07.2020 №5/2/1-6819, громадянин Російської Федерації ОСОБА_1 перебуває у міжнародному розшуку за вчинення кримінальних правопорушень, відповідальність за які передбачена частиною 2 статті 208 КК РФ («участь у незаконному збройному формуванні»). З урахуванням викладеного перебування вказаного іноземця на території України може створювати реальні загрози національним інтересам, суверенітету і територіальній цілісності України, насамперед, у сфері державної безпеки, ДЗНД СБУ вважає неможливим прийняття рішення про визнання позивача біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту як такого, що суперечить інтересам забезпечення національної безпеки України.
Колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що вказана інформація викладена в листі, відповідно носить інформаційний характер, і не може створювати негативні наслідки для позивача, якими порушуються права або законні інтереси позивача.
Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що підстави на яких наполягає скаржник та доводи апеляційної скарги, не є підставою відмови у визнанні громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналіз наведених обставин справи свідчить про те, що позивач не бажає повертатися до країни своєї громадянської належності через побоювання притягнення до відповідальності за вчинення дій, які визнані законодавством країни походження як протиправні, суспільно небезпечні, і на нього чекає відповідальність, визначена КК Російської Федерації, оскільки на даний момент вирішується питання про його екстрадицію.
Суд звертає увагу, що єдиним критерієм для набуття міжнародного захисту особою є наявність у неї обґрунтованих побоювань у разі повернення до країни громадянської належності стати жертвою переслідувань за однією чи кількома ознаками, наведеними у Конвенції про статус біженців 1951 року та у пункті 1 частини 1 статті 1 Закону №3671-VI (умова визнання біженцем) або зазнати серйозної шкоди, пов`язаної з умовами, зазначеними у статті 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Кваліфікаційній Директиві ЄЄ 2011/95/EU та пункту 13 частини 1 статті 1 Закону (умова визнання особою, яка погребує додаткового захисту). При тому, завдана особі шкода повинна бути досить серйозною - сягати рівня небезпеки самого існування особи або втрати неї свободи виключно з причин належності до певної раси, релігії, національності, соціальної групи та політичних переконань, як то визначено пунктом 51 Керівництва УВКБ ООН, або з причин, зазначених у Кваліфікаційній Директиві ЄС 2011/95/EU. 
Так, апелянтом не надано суду жодного доказу, який би підтверджував пряму загрозу життю, безпеці та свободі у разі повернення на батьківщину, що не відповідає вимогам частини сьомої статті 7 Закону № 3671-VI, якою передбачено, що до заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції та зазначає, що побоювання позивача стати жертвою переслідувань жодними достовірними доводами не підтверджується, інформаційні матеріали носять дійсно загальний характер і не підтверджують реального, а не уявного існування можливості того, що позивачу буде причинено шкоду або неприйнятні страждання у разі його повернення в країну походження та, як наслідок свідчать про відсутність умов для визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 31.03.2020 року в справі №420/4829/19.
Правовими положеннями ч.5 ст. 242 КАС України передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Таким чином, доводи відповідача, що заява позивача є необґрунтованою та не містить підстав для надання захисту в Україні, є обґрунтованими та відповідають нормам чинного законодавства.
Таким чином, в матеріалах справи відсутні документи, які б свідчили про наявність підстав для надання позивачу статусу біженця, а ті, які характеризують загальне положення в країні походження позивача, не містять конкретних відомостей про утиски останнього.
За змістом пункту 62 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення біженця Управління Верховного комісара ООН (згідно з Конвенцією 1951 року та Протоколу 1967 року, які стосується статусу біженця) мігрант - це особа, яка добровільно залишає свою країну, щоб поселитися в іншому місці. Така особа може керуватися бажанням змін або пригод, сімейними чи іншими причинами особистого характеру. Якщо особа переїжджає виключно з економічних міркувань, то вона є економічним мігрантом, а не біженцем.
Таким чином, позивача, в розрізі вказаних пояснень та в контексті пункту 62 названого Керівництва, необхідно розглядати як мігранта - особу, яка добровільно залишає країну, щоб поселитися в іншому місці, дії якого мотивуються сімейними або іншими причинами особистого характеру, а не як біженця чи особу, яка потребує додаткового захисту.
Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що оскаржуване рішення №480-20 від 24.12.2020 року ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є правомірним, обґрунтованим та не підлягає скасуванню, а тому в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Також, суд апеляційної інстанції зазначає, що позовна вимога позивача про зобов`язання ДМС України повторно розглянути заяву громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, відповідно до вимог чинного законодавства, не підлягає задоволенню, оскільки є похідною від вищезазначених позовних вимог в задоволенні яких судом правомірно відмовлено.
Аналіз наведених правових положень та обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов не підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.
Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права. 
Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.
В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. 
Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу громадянина Російської Федерації ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 06 жовтня 2021 року - залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя:                                                                      М.І. Кобаль

Судді:                                                                                          Л.О. Костюк

                                                                                                              А.Г. Степанюк

Повний текст виготовлено 03.02.2022 року