ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1219/22 Справа № 212/2043/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Колочко О. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 лютого 2022 року                                                                м.Кривий Ріг
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого – судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Голуб О.О.,
сторони:
позивач за первісним позовом:  ОСОБА_1 
відповідач за первісним позовом:  ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Кривому Розі, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року, яке ухвалено суддею Колочко О.В. у м.Кривому Розі Дніпропетровської області та повний текст рішення суду складено 27 жовтня 2021 року, -
ВСТАНОВИВ:
В березні 2020 року ОСОБА_1  звернулась з позовом до ОСОБА_2  про визнання права власності на спільне майно подружжя, який в подальшому уточнила.
В обґрунтування уточненого позову зазначено, що 09 серпня 2011 року між нею та відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року розірвано. 08 жовтня 2016 року позивачем за первісним позовом ОСОБА_1  та ОСОБА_2  було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 , розташований на земельній ділянці площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040. 
На думку позивача за первісним позовом, зазначене майно є спільною сумісною власністю подружжя, однак відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 заперечує право позивача за первісним позовом на вказане майно. Крім житлового будинку та земельної ділянки, є ще автомобіль, придбаний у шлюбі, який ОСОБА_2 без згоди позивача продав 20 листопада 2019 року. Позивач за первісним позовом ОСОБА_1  вважає, що вартість спільного майна відчуженого одним з подружжя без згоди іншого враховується при поділі всього спільного майна та визначенні особистих частин, а тому просила суд визначити, що житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою:  АДРЕСА_1  та земельна ділянка площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, на якій розташований будинок, є спільною сумісною власністю подружжя і частка позивача  ОСОБА_1  у вищезазначеному майні становить 2/3 частини.
Також ОСОБА_1  просила суд стягнути з відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000 гривень.
28 травня 2020 року відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя та поділ майна.
В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 08 жовтня 2016 року відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було придбано житловий будинок АДРЕСА_1 . Земельна ділянка, на якій розташований будинок не є спільним майном подружжя, оскільки земельна ділянка була приватизована відповідачем, а не придбана за спільні кошти. Житлова площа домоволодіння 33,5 кв.м і фактично розділити його в натурі на дві рівні частки неможливо. відповідач за первісним позовом  ОСОБА_2 не має іншого житла, окрім цього будинку, який на сьогоднішній день недобудований, для життя непридатний, тоді як позивачу за первісним позовомОСОБА_1 належить трикімнатна квартира за адресою: АДРЕСА_2 , де вона фактично проживає і у приватизації якої вона брала участь. 
Відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 вважає, що позивачу за первісним позовом  можливо присудження грошової компенсації в рахунок її долі в спільному майні подружжя, залишивши будинок відповідачу за первісним позовом ОСОБА_2 , тому просив суд визнати житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1 спільним майном подружжя, розділити майно подружжя, визнавши за ним право власності на вказане домоволодіння, виділивши ОСОБА_1 грошову компенсацію в розмірі 54 000 грн., стягнувши цю суму з нього.
Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя задоволено частково.
Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права власності на спільне майно подружжя та поділ майна задоволено частково.
Визнано домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , поділивши таким чином спільне сумісне майно подружжя.
Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Визнано за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , поділивши таким чином спільне сумісне майно подружжя.
В іншій частині позову – відмовлено.
В іншій частині зустрічного позову – відмовлено.
Стягнуто з  ОСОБА_1  та ОСОБА_2  судовий збір на користь держави у розмірі по 454 гривні, з кожного. 
В апеляційній скарзі  ОСОБА_2 ставить питання про скасування рішення суду першої інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частину земельної ділянки, площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 та постановлення нового рішення по справі про відмову в задоволенні в цій частині позовних вимог позивача.
На думку апелянта, суд першої інстанції не взяв до уваги, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу на рівні частки між подружжями не підлягає та не включається до спільної маси спільно нажитого майна подружжя.
Також  ОСОБА_2 звертає увагу на Постанову Верховного Суду від 31 серпня 2020 року у справі №738/703/18, якою встановлено, що відповідно до ст. 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду. 
У відзиві на апеляційну скаргу відповідача за первісним позовом позивач за первісним позовом ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, як законне та обґрунтоване, на її думку, апеляційну скаргу залишити без задоволення.
Рішення суду не оскаржено в частині визнання домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 , спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ОСОБА_1  права власності на 1/2 частину домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою:  АДРЕСА_1 тому, відповіднодо ч. 1 ст. 367 ЦПК України, в цій частині не підглядає перегляду судом апеляційної інстанції.
Заслухавши суддю-доповідача, відповідача за первісним позовом  ОСОБА_2 , який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити, позивача за первісним позовом ОСОБА_1 , її представника ОСОБА_3 , які кожен, окремо, заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін,перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах заявлених позовних вимог, доводів апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2011 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року розірвано (а.с. 6-8).
Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 жовтня 2016 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , у період шлюбу, придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0903 га, комунальної форми власності (а.с. 9-10).
Згідно п. 10 Договору, дружина ОСОБА_2 , тобто позивач за первісним позовом ОСОБА_1 надала згоду своєму чоловікові на укладення цього договору, підпис на заяві засвідчено державним нотаріусом Другої криворізької державної нотаріальної контори Тімошиною О.В. 08 жовтня 2016 року (а.с. 9 зворотній бік)
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №102679007 від 06 листопада 2017 року, земельна ділянка, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, площею 0,0903 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 25 жовтня 2017 року (а.с. 92-93).
Спір між сторонами виник з приводу поділу спільного сумісного майна подружжя, а саме: домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , та  земельної ділянки, площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, розташованої за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача за первісним позовом та часткове задоволення позовних вимог відповідача за первісним позовом ОСОБА_2 про визнання права власності на спільне майно подружжя, суд першої інстанції виходив з того, що сторони по справі придбали домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, розташоване за адресою: АДРЕСА_1 у період перебування в зареєстрованому шлюбі, тому  відповідно до положень статей 60, 63 СК України мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому суд першої інстанції визнав за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
За правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
Відповідно до положень частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.
Така правова позиція є сталою, та висловлена Верховним Судом, зокрема, у Постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, Постанові Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18, Постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2020 року у справі № 686/15607/15-ц та Постанові від 17 січня 2020 року у справі № 523/9268/15-ц Підстав відступити від зазначених висновків не встановлено.
Отже, указаною правовою нормою права передбачено презумпцію віднесення придбаного під час шлюбу майна до спільної сумісної власності подружжя. 
Відповідно до роз`яснень, наданих у  Постанові  Пленуму Верховного  Суду України  «Про практику  застосування судами  земельного законодавства  при розгляді  цивільних справ» від 16 квітня 2004 року № 7 (зі змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду.
Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Відповідно до частини першої статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).
Частиною першою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість.
Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості.
Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності.
У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у справі №200/606/18 викладено висновок, що принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди superficies solo cedit (збудоване приростає до землі) має фундаментальне значення та глибокий зміст, він продиктований як потребами обороту, так і загалом самою природою речей, невіддільністю об`єкта нерухомості від земельної ділянки, на якій він розташований. Нормальне господарське використання земельної ділянки без використання розташованих на ній об`єктів нерухомості неможливе, як і зворотна ситуація - будь-яке використання об`єктів нерухомості є одночасно і використанням земельної ділянки, на якій ці об`єкти розташовані. Отже, об`єкт нерухомості та земельна ділянка, на якій цей об`єкт розташований, за загальним правилом мають розглядатися як єдиний об`єкт права власності.
Подібні за змістом правові висновки, викладені в Постановах Верховного Суд від 19 листопада 2020 року у справі № 686/9580/16-ц, від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18 та від 06 жовтня 2021 року у справі №317/2520/19.
Як вбачається із матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 19 серпня 2011 року, який рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 липня 2020 року розірвано (а.с. 6-8).
Відповідно до Договору купівлі-продажу житлового будинку від 08 жовтня 2016 року, відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 , у період шлюбу, придбав житловий будинок з господарчими та побутовими будівлями та спорудами під номером АДРЕСА_1 , який розташований на земельній ділянці, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0903 га, комунальної форми власності (а.с. 9-10).
Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №102679007 від 06 листопада 2017 року, земельна ділянка кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, площею 0,0903 га, з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрована на праві приватної власності за відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 на підставі рішення виконавчого комітету Криворізької міської ради від 25 жовтня 2017 року (а.с. 92-93).
Отже, встановивши, що відповідач за первісним позовом ОСОБА_2 придбав домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ у період перебування в зареєстрованому шлюбі, а тому у позивача ОСОБА_1 , відповідно до положень статей 60, 63 СК України є правові підстави вважати себе співвласником зазначеного домоволодіння та мати рівні права з відповідачем на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Також, оскільки за ОСОБА_2 зареєстровано в 2017 році право власності на земельну ділянку, яка була набута подружжям під час шлюбу разом із домоволодінням та є приналежністю до нього, підлягає відповідно поділу між подружжям і ця земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , площею 0,0903 га, кадастровий номер 1211000000:04:533:0040, призначена для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), суд першої інстанції дійшов вірного висновку про належність вказаного майна до спільної сумісної власності подружжя та необхідність його розподілу.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що земельна ділянка не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу на рівні частки між подружжями не підлягає та не включається до маси спільно нажитого майна подружжя, оскільки якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України.
Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду від 09 грудня 2015 року № 6-814цс15, Постанові Верховного Суду від 19 листопада 2020 року у справі № 686/9580/16-ц, Постанові Верховного Суду від 17 березня 2021 року у справі № 676/5479/18 та Постанові Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі №317/2520/19.
Враховуючи те, що у кожного із подружжя, який має частку у спільно набутому домоволодінні, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку, тому є необхідність у визнання за позивачем права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.
Не можуть бути підставою для скасування рішення суду посилання апелянта на Постанову Верховного Суду від 31 серпня 2020 року якою встановлено, що відповідно до ст. 57 СК України земельна ділянка, набута на час шлюбу внаслідок приватизації є особистою приватною власністю дружини або чоловіка. Частину п`яту статті 61 СК України виключено. До 08 лютого 2011 року та після 12 червня 2012 року така земельна ділянка належала до особистої приватної власності чоловіка або дружини, яка використала своє право на безоплатне отримання частини земельного фонду, оскільки норми статей 120 ЗК України та 377 ЦК України передбачають набуття права на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, споруду, що розміщені на ній, а не як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя набутого у шлюбі, що регулюється нормами Сімейного кодексу України, тому позивач за первісним позовом ОСОБА_1 як співвласник домоволодіння, що складається з житлового будинку А-1, житловою площею 33,5 кв.м, загальною площею 54,9 кв.м, з господарчими та побутовими будівлями та спорудами: літня кухня Б, сарай В, вбиральня Г, гараж Ж, огорожа № 1-3, водоколонка І, замощення ІІ, який розташований на спірній земельній ділянці, відповідно до приписів статей 120 ЗК України та 377 ЦК України, набуває права власності на земельну ділянку, на якій цей об`єкт розміщений незалежно від того, що така ділянка була набута відповідачем за первісним позовом ОСОБА_2 шляхом реалізації права на безоплатну приватизацію.
Аналогічний правовий висновок міститься в Постанові Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі №161/14898/19.
За таких обставин підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду в оскаржуваній частині колегія суддів не вбачає.
Суд не допустив порушень матеріального або процесуального закону, які могли б бути підставою для скасування рішення суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують наведеного та зроблених в оскаржуваному рішенні висновків, тому підстави для його скасування і задоволення апеляційної скарги відсутні.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв`язку із чим апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду - залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, ст.ст. 381, 382 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2  - залишити без задоволення.
Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року в оскаржуваній частині залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту постанови.
Повний текст постанови складено 22 лютого 2022 року.

Головуючий:

Судді: