ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 320/2814/21                                                                    Суддя (судді) першої інстанції: Василенко Г.Ю.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  10 січня 2022 року                                                                                            м. Київ

          Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
судді-доповідача          - Єгорової Н.М.,
суддів                              - Коротких А.Ю., Чаку Є.В.,
розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії, -
В С Т А Н О В И Л А:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулась до Київського окружного адміністративного суду в інтересах ОСОБА_2 з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області, яким просила:
- визнати протиправною відмову Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області від 30 вересня 2020 року у здійсненні ОСОБА_2 перерахунку та виплати доплати до пенсії у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у відповідності до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року, з урахуванням раніше виплачених сум;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області здійснити перерахунок, донарахувати та виплатити ОСОБА_2 за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року доплату до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, проживаючому на території радіоактивного забруднення у зоні посиленого радіологічного контролю у розмірі однієї мінімальної заробітної плати у відповідності до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", з урахуванням раніше виплачених сум. 
Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року позов задоволено. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року чинним законодавством не було передбачено норми, якою наділено Кабінет Міністрів України повноваженнями визначати порядок і розмір виплат, передбачених Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", а відтак виплата позивачу доплати до пенсії не на підставі Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" була протиправною. 
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та ухвалити нове, яким позовні вимоги залишити без розгляду. Свою позицію обґрунтовує тим, що у відповідача відсутні підстави для здійснення перерахунку пенсії позивачу за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", оскільки їх нарахування та виплата здійснювалася відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 №1210 (далі - Постанова №1210). Також, з посиланням на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, підкреслює, що позов подано поза межами встановленого КАС України шестимісячного строку.
У межах встановленого судом строку відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції - скасуванню, виходячи з такого.
Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1 , є громадянином України, що підтверджується паспортом серії НОМЕР_1 , виданим Таращанським РВ ГУМВС України в Київській області 01 вересня 2008 року. 
Згідно з довідкою до Акта огляду МСЕК серії КИО-І №318948 від 20 квітня 2010 року позивачу з 14 травня 2010 року встановлено ІІ групу інвалідності довічно. Причина інвалідності: інвалідність з дитинства.
30 жовтня 1997 року Київською обласною державною адміністрацією позивачу видано посвідчення дитини, яка потерпіла від Чорнобильської катастрофи серії НОМЕР_2 .
Відповідно до копії пенсійного посвідчення від 01 червня 2010 року серія НОМЕР_3 ОСОБА_2 призначена пенсія по інвалідності 
Згідно з довідками виконавчого комітету Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області від 17 вересня 2020 року №1000 та від 03 вересня 2020 року №919, позивач ніде не працює, не працював і трудової книжки немає, з 12 вересня 2008 року по даний час зареєстрований та проживає в с. Ківшовата Таращанського району Київської області. Територія с. Ківшовата  відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 23 липня 1991 року №106 по радіаційній забрудненості віднесена до зони посиленого радіоекологічного контролю (4-та зона).
ОСОБА_2 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області із заявою від 20 вересня 2020 року, якою просив здійснити нарахування та виплату підвищення до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіологічного забруднення, відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" в розмірі що дорівнює одній мінімальній заробітній платі за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року та з 17 липня 2018 року по даний час та додаткової пенсії відповідно до ст. 51 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за шкоду заподіяну здоров`ю за ті ж періоди.
Головне управління Пенсійного фонду України у Київській області листом  від 30 вересня 2020 року №1000-0226-8/79161 повідомило позивача про відсутність підстав для здійснення перерахунку пенсії відповідно до ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року, оскільки порядок обчислення та виплата відповідних пенсійних виплат врегульовано постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1210.
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції з огляду на приписи Конституції України, ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та ряду позицій Верховного Суду прийшов до висновку про обґрунтованість позовних вимог.
З таким висновком суду першої інстанції не можна повністю погодитися з огляду на таке.
Основні положення щодо реалізації конституційного права громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, на охорону їх життя і здоров`я та створює єдиний порядок визначення категорій зон радіоактивно забруднених територій, умов проживання і трудової діяльності на них, соціального захисту потерпілого населення, визначені Законом України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи".
Положеннями ст. 49 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" передбачено, що пенсії особам, віднесеним до категорій 1, 2, 3, 4, встановлюються у вигляді державної пенсії або додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, яка призначається після виникнення права на державну пенсію.
Приписами ст. 39 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" у редакції, чинній до 01 січня 2015 року, було передбачено, що громадянам, які працюють на територіях радіоактивного забруднення, провадиться доплата в таких розмірах: - у зоні безумовного (обов`язкового) відселення - три мінімальні заробітні плати; - у зоні гарантованого добровільного відселення - дві мінімальні заробітні плати; - у зоні посиленого радіоекологічного контролю - одна мінімальна заробітна плата.
Пенсії непрацюючим пенсіонерам, які проживають на цих територіях, і стипендії студентам, які там навчаються, підвищуються у розмірах, встановлених частиною першою цієї статті. Пенсіонерам, які працюють у зонах радіоактивного забруднення, оплата праці додатково підвищується на 25 процентів від розміру мінімальної заробітної плати.
01 січня 2014 року набрав чинності Закон України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 16 січня 2014 року № 719-VІІ, прикінцевими положеннями якого жодних змін чи обмежень для застосування розмірів основної та додаткової пенсій, встановлених статтями Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи", передбачено не було.
Таким чином, з 01 січня 2014 року Кабінету Міністрів України надані повноваження встановлювати інші, ніж передбачені ст. 39 Закону розміри державної та додаткової пенсій особам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи.
Разом з тим, Законом України "Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2014 рік" від 31 липня 2014 року № 1622-VІI, який набрав чинності 03 серпня 2014 року, розділ Прикінцеві положення Закону України від 16 січня 2014 року № 719-VІI "Про Державний бюджет України на 2014 рік" доповнено п. 67, яким, зокрема, встановлено, що норми і положення ст. ст. 20-23, 30, 31, 37, 39, 48, 50-52, 54 Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" застосовуються в порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2014 рік.
Отже, у період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року чинним законодавством не було передбачено норми, якою наділено Кабінет Міністрів України повноваженнями визначати порядок і розмір виплат, передбачених Законом.
Разом з тим, щодо доводів апелянта про порушення позивачем строку звернення з позовом до суду, колегія суддів зазначає про таке.
Відповідно до частини другої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 року від 13 грудня 2011 року визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків, обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.
Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.
У триваючих правовідносинах суб`єкт владних повноважень протягом певного проміжку часу може ухилятися від виконання своїх зобов`язань (триваюча протиправна бездіяльність) або допускати протиправну поведінку (триваюча протиправна діяльність) по відношенню до фізичної або юридичної особи.
Відлік строків для звернення з метою реалізації права на соціальний захист розпочинається з моменту отримання відповідним суб`єктом владних повноважень заяви особи, до якого додано пакет необхідних документів. У свою чергу, відлік строків для звернення до суду (у випадку незгоди особи з відповідним рішенням, дією чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень за результатами розгляду зазначеної заяви) розпочинається з моменту, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про таке порушення своїх прав, крім випадків якщо інше прямо не передбачено законом.
При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії справ слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та наслідки у вигляді залишення позовної заяви без розгляду на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення, в першу чергу, з боку держави. У такому випадку суд у триваючих правовідносинах має вирішити питання захисту прав позивача у межах строку звернення до адміністративного суду.
Колегія суддів звертає увагу, що пенсія є періодичним платежем, що виплачується щомісяця, а тому особа отримуючи таку пенсію знає про її розмір. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових.
Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.
Аналогічний висновок зробив Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних Касаційного адміністративного суду (постанова від 31 березня 2021, справа № 240/12017/19, адміністративне провадження № К/9901/15971/20).
Колегія суддів зазначає, що предметом судового розгляду в даній справі є доплата позивачу до пенсії, як непрацюючому пенсіонеру, який проживає на території радіоактивного забруднення за період з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року.
Колегія суддів апеляційного суду вважає, що будь-які об`єктивні чи суб`єктивні обставини не позбавляли позивача можливості звернутися до суду у визначені законом строки з відповідним позовом до відповідача, якщо позивач вважав, що діями чи бездіяльністю відповідача порушуються його права та законні інтереси.
Як вбачається з оскаржуваного рішення, суд першої інстанції оцінки дотримання позивачем строку звернення до суду не надав.
У позовній заяві позивач посилається на приписи ст.46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 № 1058-IV. 
Так, колегія суддів зауважує, що положення ст. 46 Закону № 1058-IV в даному випадку не підлягають застосуванню, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №  510/1286/16-а дійшла висновку, що норми, зокрема ст. 87 Закону № 1788-ХІ та ст. 46 Закону № 1058-ІV (щодо необмеження будь-яким строком невиплаченої пенсіонерові суми пенсії), підлягають застосуванню у справах за позовами про оскарження бездіяльності, дій та/або рішень суб`єкта владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку пенсійних виплат виключно за наявності таких умов: 1) ці суми мають бути нараховані пенсійним органом; 2) ці суми мають бути невиплаченими саме з вини держави в особі пенсійного органу.
Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що позовні вимоги за періоди з 01 січня 2014 року по 02 серпня 2014 року включно заявлені позивачем з пропуском шестимісячного строку звернення до суду, визначеного ст. 122 КАС України, за відсутності поважних причин його пропуску та підстав для поновлення, а тому позов підлягає залишенню без розгляду.
Аналогічна правова позиція викладена також у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року по справі № 320/8317/20.
Відповідно до частини п`ятої ст. 242 КАС, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Згідно з ч. 6 ст. 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.
Від наведених вище правових висновків Верховного Суду як найвищого суду, який забезпечує сталість та єдність судової практики, щодо застосування викладених норм права у подібних правовідносинах, палата, об`єднана палата або Велика Палата Верховного Суду не відступала, а тому підстави для їх неврахування відсутні.
Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції не повністю встановив фактичні обставини справи та при ухваленні рішення допустив порушення норм процесуального права, розглянувши спір по суті позовних вимог, що підлягали залишенню без розгляду у зв`язку з пропуском строків звернення до суду.
Оскільки судом першої інстанції порушено норми процесуального права, то оскаржуване судове рішення підлягає скасуванню, а позов залишенню без розгляду.
Керуючись ст. ст. 123, 240, 242-244, 250, 308, 311, 315, 319, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області - задовольнити.
Рішення Київського окружного адміністративного суду від 08 червня 2021 року - скасувати.
Позовну заяву Ткач Галини Леонідівни в інтересах ОСОБА_2 до Головного управління Пенсійного фонду України у Київській області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без розгляду.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова 

Судді                                                                                          А.Ю. Коротких

                                                                                                    Є.В. Чаку