УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
14 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 636/1061/21
провадження № 51 – 190 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                       ОСОБА_1 ,
суддів:                                  ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженого ОСОБА_5 на вирок Чугуївського  міського суду Харківської області від 09 серпня 2021 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року,
встановив:
За вироком Чугуївського  міського суду Харківської області від 09 серпня 2021 року ОСОБА_5 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки. 
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертиз, у сумі 2615,20 грн.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК зарахувати ОСОБА_5 в строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 01 березня 2021 року по день винесення вироку - з розрахунку день за день.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 до набрання вироком законної сили залишено у виді тримання під вартою в Державній установі «Харківській слідчий ізолятор».
Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК.
Ухвалою Харківської апеляційного суду від 09 листопада 2021 року вирок місцевого суду залишено без змін. 
Згідно з вироком, 01 березня 2021 року, приблизно о 14:00 год, більш точного часу в ході досудового розслідування встановити не виявилось можливим, ОСОБА_5 , знаходячись у стані алкогольного сп`яніння, перебуваючи на подвір`ї домоволодіння АДРЕСА_1 , яке належить його знайомому ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в нього з останнім виник конфлікт, під час якого ОСОБА_6 зайшов до будинку та закрив двері зсередини на запираючий пристрій. ОСОБА_5 , маючи злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, поєднаний з проникненням у житло, шляхом ривка відчинив вхідні двері будинку, пошкодивши при цьому запираючий пристрій вхідних дверей та таким чином проник до житлового будинку за вищевказаною адресою. Після чого з метою реалізації свого умислу, діючи цілеспрямовано, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, керуючись корисливим мотивом наживи, з метою незаконного збагачення за рахунок інших осіб, застосував насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я особи, а саме: наніс один удар кулаком правої в голову потерпілого ОСОБА_6 , від чого останній впав на ліжко, розташоване у кімнаті будинку.
Надалі, у продовження своїх злочинних дій, ОСОБА_5 помітив у лівій кишені куртки ОСОБА_7 мобільний телефон та шляхом ривку, відкрито заволодів мобільним телефоном «ZTE Blade А7 2019 2\32 GB» потерпілого, вартість якого відповідно до висновку експерта за результатами проведення судово-товарознавчої експертизи № СЕ-19/121-21/4965-ТВ від 05 03 2021 року склала 1606,33 грн., після чого, обернувши викрадене майно на свою користь, з місця вчинення злочину зник, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
В результаті противоправних дії ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи №12-14-56-4/21 від 02.03.2021 року, заподіяно наступні тілесні ушкодження, а саме: сінці на обличчі, які утворились від ударної дії тупого твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею, які за ступенем тяжкості тілесні ушкодження кваліфікуються за критерієм тривалості розладу здоров`я як легкі тілесні ушкодження - менш 6 діб.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію дій засудженого, не погоджується із судовими рішеннями, ухваленими щодо ОСОБА_5 в частині призначеного покарання, через невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості. Захисник ОСОБА_8 зазначає, що суди не в повній мірі врахували обставини, пом`якшуючі покарання, а саме визнання вини, щире каяття та позиції потерпілого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду з направленням справи на новий апеляційний розгляд.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновок суду про доведеність винуватості  ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3  ст. 186 КК, за обставин, установлених та перевірених місцевим судом за правилами ч. 3 ст. 349 КПК, а також правильність кваліфікації її дій за вказаною статтею у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються. 
Що ж стосується доводів захисника про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її  виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції;  принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування                         ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 врахував характер та ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно ст. 12 КК є тяжким злочином, обставини, що обтяжують покарання, дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше притягався до кримінальної відповідальності, але судимість у встановленому законом порядку знята та погашена, не працює, неодружений, утриманців не має, не має місця реєстрації та місця фактичного проживання, за колишнім місцем проживання характеризується посередньо, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, причинені збитки відшкодував, відсутність претензій до обвинуваченого з боку потерпілого, а тому вважав за необхідне призначити покарання в межах санкції ч. 3 ст. 186 КК в виді позбавлення волі строком на 4 роки. Обставиною, що обтяжує покарання – вчинення злочину особою, що перебувала у стані алкогольного сп`яніння. Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого судом не встановлено.
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності, суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкцій ч. 3 ст. 186 КК та не порушив вимог статей 65–67 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів, а також та про відсутність підстав для призначення йому більш м`якого покарання із застосуванням ст. 69 КК і для звільнення від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд відповідним чином перевірив доводи захисника, зазначені в апеляційній скарзі, які за змістом і суттю аналогічні доводам, викладеним у його касаційній скарзі, дав їм оцінку, з урахуванням вимог ст. 419 КПК та із зазначенням докладних мотивів прийнятого рішення обґрунтовано залишив вирок без змін.
Так, погоджуючись із вироком місцевого суду, апеляційний суд вказав про дотримання судом вимог статей 50, 65 КК під час призначення виду та розміру покарання засудженому ОСОБА_5 , яке буде необхідним і достатнім для його виправлення, перевиховання й попередження вчинення ним нових злочинів.
При цьому обґрунтовано акцентував увагу на тому, що думка потерпілого щодо призначеного засудженому покарання не є вирішальною в ході призначення покарання, оскільки визначення виду та міри покарання за вчинення того чи іншого злочину є дискреційними повноваженнями суду. Більш того, суд слушно вказав, що факт відсутності претензії до засудженого з боку потерпілого був врахований судом першої інстанції під час призначення покарання, визначеного в мінімальних межах санкції кримінального закону.
Таким чином, зваживши на всі обставини, які за законом мають правове значення,                         суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК,  є законною та обґрунтованою, і погоджується з наведеними в ній висновками про справедливість та аргументованість вироку суду першої інстанції.
Обставини, на які захисник покликається в касаційній скарзі, щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, були враховані судом під час призначення покарання ОСОБА_5 .
Беручи до уваги наведене, Суд вважає, що покарання, призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_5 і залишене без змін судом апеляційної інстанції,                                    є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення, попередження вчинення ним нових злочинів. Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість за доводами, викладеними в касаційній скарзі захисника, Суд не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги захисника не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги захисника немає.
З огляду на викладене Суд вважає, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах  засудженої ОСОБА_5 на ухвалу Харківського апеляційного суду від 09 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1                      ОСОБА_2                         ОСОБА_3