_____

ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ 
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

ДОДАТКОВА ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

4 січня 2022 року                                                                                  
м. Чернівці
справа № 725/3760/21
Чернівецький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого        Одинака О. О.
суддів Кулянди М.І., Половінкіної Н.Ю.
секретар Паучек І.І.

позивач Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго»
відповідач  ОСОБА_1 
апеляційна скарга ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2021 року,
головуючий в суді першої інстанції суддя Іщенко І.В.

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про ухвалення додаткового судового рішення.
Посилається на те, що ухвалюючи судове рішення у справі за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Першотравневого районного суду міста Чернівці від 15 вересня 2021 року, суд апеляційної інстанції не вирішив питання про судові витрати.
Частиною першою статті 270 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) передбачено, що суд, який ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що постановою Чернівецького апеляційного суду від 2 грудня 2021 року позовну заяву Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» залишено без розгляду у зв`язку з поданням позивачем відповідної заяви на підставі пункту 5 частини 1 статті 257  ЦПК України. Судом не вирішено питання про судові витрати.
Звертаючись до суду із заявою про ухвалення апеляційним судом додаткового рішення про стягнення з позивача на користь відповідача витрат, понесених останнім на оплату судового збору в сумі 3 405 гривень та витрат на правничу допомогу в сумі 10 000 гривень, відповідач ОСОБА_1 посилався, як на підставу для стягнення таких витрат, на безпідставне звернення позивача до суду із вказаним позовом.
Вивчивши матеріали цивільної справи та перевіривши доводи заяви і надані заявником документи на підтвердження понесених витрат, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення вказаної заяви з огляду на наступне. 
Доступ до суду є правом особи, гарантованим, зокрема, частиною першою статті 55 Конституції України, пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, частиною першою статті 4 ЦПК України.
Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.
Відповідно до частини п`ятої статті 142 ЦПК України у разі залишення позову без розгляду відповідач має право заявити вимоги про компенсацію здійснених ним витрат, пов`язаних з розглядом справи, внаслідок необґрунтованих дій позивача.
Згідно з частиною шостою статті 142 ЦПК України у випадках, встановлених частинами третьою - п`ятою цієї статті, суд може вирішити питання про розподіл судових витрат протягом п`ятнадцяти днів з дня постановлення ухвали про закриття провадження у справі або залишення позову без розгляду, рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням, за умови дотримання відповідною стороною вимог частини дев`ятої статті 141 цього Кодексу.
Відповідно до частини дев`ятої статті 141 ЦПК України у випадку зловживання стороною чи її представником процесуальними правами, або якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на таку сторону судові витрати повністю або частково незалежно від результатів вирішення спору.
Особі гарантується право на звернення до суду за захистом та право на позов. ЦПК України передбачає компенсацію здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, лише у випадку необґрунтованих дій позивача.
Звернення до суду із позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову. Саме факт подання заяви про залишення позову без розгляду не є необґрунтованими діями позивача, оскільки це є його диспозитивним правом, передбаченим нормами ЦПК України, яке не містить обмежень в його реалізації.
Для задоволення вимог про стягнення компенсації здійснених судових витрат відповідач має довести, а суду має встановити, які саме дії позивача при зверненні до суду чи під час розгляду справи по суті є необгрунтованими, чи є недобросовісним звернення позивача з позовом до суду, чи були його дії умисними та чим це підтверджується.
Добросовісні дії позивачів, спрямовані на захист їх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, не можна вважати необґрунтованими, оскільки вони вчинені при здійсненні конституційного права на судовий захист.
Крім того, звернення до суду з позовом є суб`єктивним правом позивача, гарантованим статтями 55, 124 Конституції України, є безумовним доступом до правосуддя незалежно від обґрунтованості позову.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17 та від 19 грудня 2019 року у справі № 757/35897/18-ц.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду із заявою про залишення його позовної заяви без розгляду на підставі пункту 5 частини 1 статті 257  ЦПК України, Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго» посилалося на те, що на час звернення до суду із вказаним позовом, ним помилково не було враховано наявність укладеного між ним та ОСОБА_1 договору від 12 квітня 2021 року про погашення заборгованості за послуги централізованого опалення, який є фактично договором про реструктуризацію боргу, який позивач просив стягнути за наслідками розгляду його позову у даній справі.

Із вказаним позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, Міське комунальне підприємство «Чернівцітеплокомуненерго» звернулося до суду першої інстанції в червні 2021 року, тобто через два місяці після укладення вищевказаного договору про погашення заборгованості.
У постанові від 12 листопада 2020 року у справі № 359/9512/17 Верховний Суд, виходячи з системного тлумачення положень частин п`ятої, шостої статті 142 , частини дев`ятої статі 141 ЦПК УКраїни, вказував на те, що необгрунтовані дії позивачів як підстава для компенсації здійснених відповідачем витрат, пов`язаних з розглядом справи, відповідно до  частини п`ятої статті 142 ЦПК України, передбачають свідомі недобросовісні дії позивачів, які свідчать про зловживання  процесуальними правами.
За таких обставин, звернення позивача до відповідача із позовом про стягнення боргу за спожиту теплову енергію за умов наявності попередньо укладеного між вказаними сторонами договору про реструктуризацію такого боргу,  свідчать про необґрунтованість таких дій позивача та зловживання ним своїми процесуальними правами.
У постанові від 15 вересня 2021 року у справі №  902/136/21 Верховний Суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції, оцінюючи дії позивача на предмет необґрунтованості, наголосив на тому, що право на судовий захист гарантовано позивачу Конституцією України. Проте реалізація такого права позивачем у будь-якому випадку зачіпає та має вплив на права та інтереси особи, визначеної ним в якості відповідача. Отримавши звернений до себе позов, відповідач цілком логічно з метою ефективного захисту своїх прав був змушений звертатися за професійною правничою допомогою адвоката, яка є оплачуваною працею і така оплата у вигляді гонорару здійснюється на підставі укладеного між адвокатом та його клієнтом договору про надання правової допомоги (стаття 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").
Верховний Суд також зазначав про те, що подання заяви про залишення позову без розгляду є виключно свідомим волевиявленням позивача, яке відповідач не міг передбачити і вчинення позивачем цієї дії не нівелює наслідків отримання відповідачем правової допомоги адвоката, яка потребує оплати. При цьому самим фактом звернення до суду із такою заявою позивач визнав передчасність пред`явлення позову до відповідача, а отже необґрунтованість вчинення ним відповідної процесуальної дії. Отже, за встановлених у даній справі обставин відсутні підстави для висновку про порушення судом першої інстанції приписів частини 5 статті 130 ГПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат.
Частиною першою статті 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з частинами першою, третьою статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу та витрати пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи.
Згідно з частиною другою статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд, відповідно до частини третьої статті 137 ЦПК України, враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Витрати на професійну правничу допомогу, відповідно до положень вказаної вище статті, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
В силу частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв.
Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною шостою статті 137 ЦПК обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного до договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. 
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.
Зазначені критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим.
При цьому неспівмірність витрат на правничу допомогу й передбачених законом критеріїв є підставою для подання стороною-опонентом клопотання про зменшення розміру витрат, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка подає таке клопотання. Кодексом не передбачено можливості суду ініціювати питання про зменшення витрат на правничу допомогу.
Такий висновок викладений Верховним Судом в постановах від 20 травня 2020 року у справі № 154/1435/18-ц та від 17 березня 2021 року у справі № 712/1720/19.
Аналіз матеріалів справи свідчить, що у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , поданого до апеляційного суду позивачем 22 листопада 2021 року, містяться доводи останнього про те, що розрахунки, надані відповідачем на підтвердження витрат понесених ним на правничу допомогу, є завищеними та було вказано про неспівмірність таких витрат, проте замість того, щоб просити такі витрати зменшити, позивач заявив про відмову у їх стягненні в повному обсязі.
Приймаючи до уваги та оцінюючи доводи, викладені у клопотанні Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» від 22 листопада 2021 року, апеляційний суд дійшов висновку про те, що аргументи, викладені у ньому, по суті є клопотанням про зменшення витрат на оплату правничої допомоги у розумінні частин п`ятої, шостої статті 137 ЦПК України. 
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 13 січня 2021 року у справі № 724/1837/19. 
Апеляційний суд вважає помилковим  аргумент клопотання від 22 листопада 2021 року про те, що в стягненні компенсації витрат на правничу допомогу слід відмовити, оскільки адвокатом Меленюк О.М. не надано детального опису робіт, виконаних для надання правової допомоги, оскільки   розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі і не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником відповідача, а отже є визначеним.
Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовою позицією, яку Верховний Суд виклав в постанові від 28 грудня 2020 року у справі № 640/18402/19.
Однак, як зазначено Верховним Судом в постановах від 10 грудня 2019 року у справі №160/2211/19, від 18 листопада 2021 року у справі № 580/2610/19 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співрозмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.
Cуд також має враховувати чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес тощо.
При визначенні суми компенсації понесених витрат на професійну правничу допомогу суд повинен керуватися критерієм реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерієм розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та її складності, суті виконаних послуг та витраченого адвокатом часу.
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 правничу допомогу надавала адвокат Меленюк О.М., що підтверджується договором про надання правничої допомоги адвокатом від 1 листопада 2021 року.
Відповідно до пунктів 1, 3 вищевказаного договору про надання правової допомоги клієнт доручає, адвокат приймає на себе зобов`язання по наданню консультації, складанні та поданні апеляційної скарги, по представництву інтересів клієнта в апеляційному суді у цивільній справі за позовом Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, а клієнт зобов`язується виплатити адвокату гонорар та оплатити фактичні витрати, необхідні для виконання цього договору в розмірі та на умовах визначених в додатку до цього договору.
Додатком до договору від 1 листопада 2021 року передбачено, що розмір гонорару адвоката за правову допомогу по даному договору є фіксованим та складає 10 000 гривень.
Проте, перевіряючи обґрунтованість заяви відповідача щодо компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, колегія суддів звертає увагу на те, що розгляд вказаної справи здійснювався апеляційним судом в порядку письмового провадження без повідомлення учасників справи, а тому відсутні підстави для стягнення з позивача на користь відповідача витрат за послуги адвоката по представництву інтересів клієнта в апеляційному суді.
Апеляційний суд вважає, що сума заявлених ОСОБА_1  витрат на правову допомогу не відповідає критеріям співмірності та є завищеною, оскільки 10 000 гривень складає 54,24 відсотки від ціни позову, яка визначена в сумі 18 436 гривень 86 копійок.
Окрім того, зважаючи на обсяг матеріалів у даній справі, кількість її сторін та заявлених позовних вимог, вказана справа за своєю суттю не є складною, а тому не вимагає значного обсягу правничої допомоги.

Такий висновок апеляційного суду узгоджується з правовим висновком, який Велика Палата Верховного Суду виклала в постанові від 08 червня 2021 року у справі № 550/936/18.
За таких обставин, суд апеляційної інстанції, враховуючи складність вказаної справи, обсяг фактично наданих адвокатом послуг та співмірність обсягу цих послуг із розміром заявленої суми витрат на професійну правничу допомогу, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення клопотання відповідача та стягнення на його користь з позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 4 000 гривень. Саме така сума відшкодування відповідає принципам розумності, співмірності та справедливості.
Окрім того, з квитанції №58 від 3 листопада 2021 року вбачається, що ОСОБА_1 за подання до суду апеляційної скарги сплатив судовий збір в сумі 3 405 гривень.
Отже, з  Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 слід також стягнути 3 405 гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.142,270  ЦПКУкраїни, суд
ПОСТАНОВИВ:
Заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення задовольнити частково.
Стягнути з Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги, у розмірі 4 000 (чотири тисячі) гривень.
Стягнути з  Міського комунального підприємства «Чернівцітеплокомуненерго» на користь ОСОБА_1 3 405 (три тисячі чотириста п`ять) гривень в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду апеляційної скарги.
Додаткова постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
На додаткову постанову може бути подана касаційна скарга до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови.
Повна додаткова постанова складена 4 січня 2022 року.
Головуючий                                                         О.О. Одинак 

Судді:                                                                  М.І. Кулянда
                                                                                                                                                                                Н.Ю. Половінкіна