ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 січня 2022 року 	м. Дніпро	справа № 160/13633/21	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Семененка Я.В. (доповідач),
суддів:  Добродняк І.Ю., Суховарова А.В.,     
розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційні скарги ОСОБА_1 , Військової частини НОМЕР_1 
     на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року (суддя Сліпець Н.Є.) у справі №160/13633/21 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні,- 

                                                               встановиВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом, в якому просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні із розрахунку 365,97 грн. у день за період з 02.11.2018 року по 29.07.2021 року терміном 1000 календарних днів у сумі 365970,00 грн. із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до п. 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших витрат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року №44.
В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що в період з 25.09.2017 року по 01.11.2018 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 . Проте, відповідач у період з 25.09.2017 року по 28.02.2018 року протиправно не здійснював нарахування та виплату індексації грошового забезпечення, яка є однією із основних державних гарантій щодо оплати праці і її проведення, у зв`язку зі зростанням споживчих цін, є обов`язковим для всіх юридичних осіб роботодавців, незалежно від форми власності та виду юридичної особи. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.05.2021 року у справі 160/15407/20, зокрема, зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити індексацію грошового забезпечення за період з 25.09.2017 року по 28.02.2018 року. На виконання постанови суду 29.07.2021 року відповідачем з ним було проведено розрахунок, тобто з порушенням строку, у зв`язку з чим він має право на середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року адміністративний позов задоволено частково, а саме:
визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо не нарахування
та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.11.2018 року по 29.07.2021 року включно;
стягнуто з Військової частини НОМЕР_2 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 01.11.2018 року по 29.07.2021 року включно в розмірі 21 040,00 (двадцять одна тисяча сорок гривень двадцять копійок) грн.
В іншій частині позову відмовлено.
Рішення суду мотивовано встановленими обставинами справи, які свідчать про те, що при звільненні позивача з ним не було проведено остаточного розрахунку у повному обсязі, що є підставою для стягнення з відповідача середнього заробітку за порушення строків розрахунку при звільненні.
Визначаючи суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, суд, виходячи з принципу справедливості та співмірності, дійшов висновку, що середній заробіток за час затримки розрахунку має бути виплачений позивачу у розмірі 21 040,00 грн., з урахуванням істотності частки недоплаченої суми при звільненні порівняно із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні.
Крім цього, розподіляючи між сторонами судові витрати по справі, суд першої інстанції відмовив позивачу у стягненні витрат на правничу допомогу з тих підстав, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про те, що такі витрати фактично були понесені.
Не погодившись з рішенням суду, позивач та відповідач подали апеляційні скаргу, в яких посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просять: 
Позивач – скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про задоволення позову у повному обсязі. Аргументи позивача, які наведені в апеляційній скарзі, стосуються незгоди з визначеним судом першої інстанції розміром середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача як компенсація за затримку розрахунку при звільненні. За позицією позивача судом першої інстанції не враховано правову позицію Верховного Суду, суть якої зводиться до того, що розмір відповідальності (середній заробіток) повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку. Крім цього, позивач не погоджується з рішенням суду, в частині розподілу судових витрат, вказуючи на те, що суду були надані докази на підтвердження витрат, пов`язаних з отриманням правничої допомоги.
Відповідач – скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову про відмову у задоволенні позову. Обгрунтовуючи вимоги апеляційної скарги відповідач фактично посилається на те, що індексацій грошових доходів не є грошовим забезпечення військовослужбовців, у зв`язку з чим несвоєчасна її виплата не може бути підставою для виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, за позицією відповідача,  передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки при розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст..116 КЗпП України. При звільнені з позивачем був проведений остаточний розрахунок та виплачено належні йому суми. Той факт, що в подальшому за рішенням суду військова частина виплачувала позивачу кошти у вигляді індексації грошових доходів, не може вказувати на те, що у відповідача виник обов`язок по сплаті позивачу компенсації, що передбачена ст..117 КЗпП України. 
Перевіривши законність і обґрунтованість постанови суду першої інстанції, в межах доводів апеляційних скарги та заявлених вимог, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню, а апеляційна скарга позивача підлягає частковому задоволенню з таких підстав.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що ОСОБА_1 у період з 25.09.2017 року по 01.11.2018 року проходив військову службу за контрактом у Військовій частині НОМЕР_1 .
Згідно із наказом командира Військової частини НОМЕР_1 (по строковій частині) від 01.11.2018 року №244 командира ремонтної роти автомобільної техніки ремонтно-відновлювального батальйону ОСОБА_1 з 01.11.2018 року виключено зі списків особового складу частини, всіх видів забезпечення і направлено для зарахування на військовий облік до Центрально-Міського РВК Дніпропетровської області.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 27.05.2021 року позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задоволено частково, а саме:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 , яка полягає у не нарахуванні та не виплаті ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 25.09.2017 року по 28.02.2018 року;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 25.09.2017 року по 28.02.2018 року.
Постанова є такою, що набрала законної сили 27.05.2021 року.
Військовою частиною НОМЕР_1 на виконання постанови суду від 27.05.2021 року, 29.07.2021 року здійснено перерахування індексації грошового забезпечення на картку ОСОБА_1 в сумі 21 028,93 грн., що підтверджується копією платіжного доручення та не заперечується сторонами.
Вважаючи, що з боку відповідача мало місце порушення строків розрахунку при звільненні, позивач звернувся до суду з даним позовом.
За наслідками перегляду справи суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Щодо апеляційної скарги відповідача.
Так, вирішуючи спір між сторонами суд першої інстанції дійшов висновку щодо можливості застосування до спірних відносин приписів КЗпП України.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується, оскільки  спеціальним законодавством, яким врегульовано правовідносини у сфері проходження військової служби, не врегульовано питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців, у зв`язку з чим в даному випадку застосуванню підлягають положення трудового законодавства, якими такі питання врегульовані.
Так, відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган у будь-якому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.
Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під “належними звільненому працівникові сумами” необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Отже, індексація грошових доходів, на яку мав право позивач, що підтверджено рішенням суду, яке набрало законної сили, повинна бути виплачена у день звільнення позивача із військової служби, а факт її несвоєчасної виплати є підставою для застосування наслідків, які передбачені ст..117 КЗпП України.
З цих підстав виходив і суд першої інстанції, який стягнув з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні.
Таким чином, аргументи відповідача про відсутність підстав для стягнення середнього заробітку, у разі несвоєчасної виплати індексації грошових доходів, є безпідставними.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги відповідача.
Щодо апеляційної скарги позивача.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.   І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. 
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. 
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпПУкраїни). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення. 
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. 
Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17.
Визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, судом першої інстанції враховано, що приймаючи до уваги період затримки розрахунку при звільненні з 01.11.2018 по 29.07.2021, що становить 1000 днів, а також середньоденний розмір грошового забезпечення позивача – 365,97грн, загальний розмір середнього заробітку за увесь час затримки при розрахунку становить 365970,0грн.
В той же час, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, враховуючи правову позицію, висловлену Верховним Судом у справі №806/2473/18 (постанова від 30.10.2019, у справі №260/348/19 (постанова від 04.09.2020), суд першої інстанції обгрунтовано врахував істотність частки грошового забезпечення, яке мало бути виплачено на час звільнення позивача та яке не було виплачено (індексація грошових доходів у розмірі 21 028,93 грн.) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні (365970,0грн.).
Істотність частки складових заробітної плати (грошового забезпечення) в порівнянні із середнім заробітком за час затримки розрахунку складає 21 028,93 грн. (частка компенсації індексації грошового забезпечення) / 365 970,00 грн. (середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 01.11.2018 року по 30.07.2021 року (1000 днів)) х 100 = 5,75 %. 
Отже, як правильно зазначив суд першої інстацнії, сума, яка підлягає відшкодуванню з урахуванням істотності частки 5,75 % становить: 365,97 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення) х 5,75 % = 21,04 грн.; 21,04 грн. х 1000 (днів затримки розрахунку) = 21 040,00 грн.
Таким чином, визначаючи розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача як компенсація за затримку розрахунку при звільненні, судом першої інстанції було враховано правову позицію Верховного Суду, суть якої зводиться до того, що розмір відповідальності (середній заробіток) повинен бути пропорційним розміру невиплачених сум з урахуванням того, що всі належні при звільненні суми, які не були виплачені при звільненні, становлять сто відсотків, стільки ж відсотків становить розмір середнього заробітку.
Отже, вказане свідчить про безпідставність аргументів позивача, наведених в апеляційній скарзі, що стосуються неправильності визначення розміру середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача.
Що стосується аргументів позивача про неправомірність відмови судом першої інстанції в стягненні витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити таке.
Так, відмовляючи у стягненні витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не було надано доказів, які б свідчили про те, що такі витрати фактично були понесені.
З приводу таких підстав для відмови у стягненні витрат на правничу допомогу слід зазначити те, що ч.3 ст.134 КАС України передбачено, що для цілей розподілу судових витрат враховуються не лише витрати на правничу допомогу у вигляді фактично сплачених сум, а і витрати на правничу допомогу у вигляді сум, які підлягають сплаті відповідною стороною.
Отже, сам факт відсутності доказів фактичної оплати наданих послуг з правничої допомоги, не може бути підставою для відмови у розподілу судових витрат, у вигляді витрат на правничу допомогу.
Встановлені обставини справи свідчать про те, що на підтвердження розміру понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано договір про надання правничої допомоги №06/24-07 від 24.07.2020 року, укладений з Адвокатським об`єднанням «МОДУМ».
Відповідно до п. 1.4 додаткової угоди до договору встановлено, що вартість правової допомоги за даним договором складає 8 000,00 грн.
04.08.2021 року між сторонами складений акт виконаних послуг, в якому зазначено, що загальна вартість послуг адвоката складає 8000,00 грн та включає в себе:
- надання консультації та узгодження правової позиції;
- опрацювання нормативно правових актів з приводу соціального і правового захисту військовослужбовців;
- складання позовної заяви. 
Відповідно до п.2 додаткової угоди до договору оплата послуг проводиться протягом 30-ти днів з дня винесення рішення судом першої інстанції.
Таким чином, на час розгляду справи судом першої інстанції та ухвалення у справі рішення, позивач з об`єктивних причин не міг надати суду докази фактичної оплати послуг правничої допомоги, оскільки такі послуги, відповідно до умов договору, на той час оплачені не були, але це не означає того, що у зв`язку з наданням правничої допомоги позивач не понесе такі витрати в майбутньому, виходячи із умов укладеного договору.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат у вигляді витрат на правничу допомогу, суд апеляційної інстанції виходить з такого.
Відповідно до ч.5 ст.134 КАС України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:
1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг);
2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг);
3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;
4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Згідно із ч.6-7 ст.134 КАС України у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Отже, з огляду на положення вказаних норм права, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, якщо це буде доведено стороною, якою має бути заявлено клопотання про зменшення таких витрат.
У спірному випадку відповідач, у поданому відзиві, заперечував доцільність стягнення витрат на правничу допомогу, оскільки вказана справа є незначною, не складною та не потребує особливих знань у сфері права.
Суд апеляційної інстанції вважає, що подані позивачем документи в сукупності не містять обґрунтованої та об`єктивної суми витрат на правову допомогу, які були вчинені адвокатом, як такі, що неминуче мали бути вчинені адвокатом для відновлення прав клієнта, з огляду на наступне.
Такі висновки суду обумовлюються тим, що дана справа є справою незначної складності, розгляд якої здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження. З приводу переданого на вирішення суду спору існує численна судова практика, яка знаходиться у відритому доступі та якої фактично і обґрунтовувався заявлений позов.
З цих підстав суд вважає, що адвокатом не було докладено значно великих зусиль для надання консультацій та складання позовної заяви у цій справі.
В той же час, суд враховує, що звернення позивачем із позовом до суду обумовлено неправомірними діями відповідача, який допустив порушення прав позивача. Правнича допомога, витрати на яку заявлені до відшкодування, отримана позивачем саме у зв`язку із зверненням з позовом до суду, а отже такі витрати пов`язані із розглядом справи. З цих підстав, дослідивши умови укладеного договору про надання юридичних послуг, оцінивши у контексті названих процесуальним законом критеріїв співмірності, зазначений позивачем розмір витрат на оплату послуг адвоката, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для часткового стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу у розмірі 1000,0грн., оскільки такий розмір відповідає принципам співмірності, обґрунтованості та справедливості.
З цих підстав суд апеляційної інстанції приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення апеляційної скарги позивача.
На підставі викладеного, керуючись п.2 ч.1 ст.315, ст.ст. 317, 321, 322, 325 КАС України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 - залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №160/13633/21, в частині відмови у стягненні витрат на правничу допомогу – скасувати та прийняти, в цій частині, нову постанову.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді витрат на правничу допомогу у розмірі 1  000,0грн.
В іншій частині Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12 жовтня 2021 року у справі №160/13633/21 – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку у випадках та строки, визначені ст.ст.328, 329 КАС України.
 
Повне судове рішення складено 18.01.2022
   
Головуючий - суддя                                                                      Я.В. Семененко 

                               суддя                                                                      І.Ю. Добродняк 

                               суддя                                                                      А.В. Суховаров