ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 березня 2022 року	Львів	Справа № 303/10250/21 пров. № А/857/3499/22	

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді:                                               Матковської З.М.,

суддів:                                                             Кузьмича С.М., Улицького В.З., 

при секретарі судового засідання:                     Герман О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2021 року у справі №303/10250/21 за адміністративним позовом ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_1 ) до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України (головуючий суддя першої інстанції – Куцкір Ю.Ю., час ухвалення – 14:58 год., місце ухвалення - Мукачево, дата складання повного тексту – 23.12.2021),-

В С Т А Н О В И В:

ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з позовом до громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України.
Позов мотивований тим, що 21.12.2021 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску Дяково 27 прикордонного загону на підставі ст.3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб відповідач був переданий на територію України у встановленому порядку, який 20.12.2021 року був затриманий прикордонною поліцією Румунії на напрямку 145 прикордонного знаку (навпроти ділянки відповідальності інспекторів прикордонної служби Хижа відділу прикордонної служби Дяково 27 прикордонного загону) за незаконний, поза пунктами пропуску, перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб.
Своїми діями відповідач вчинив правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 204-1 КУпАП та в подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
В ході з`ясування обставин правопорушення було встановлено, що відповідач на територію України потрапив у встановленому законодавством порядку через пункт пропуску Бориспіль-авів на підставі довгострокової візи Y04208320 (дата передбаченого виїзду з території України 08.06.2021), що підтверджується у відомчих Базах даних. 27.04.2021 року відповідач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 . 21.12.2021 року посвідка відповідача на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 скасована. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався. Наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав, оскільки незаконно перетнув державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу, усвідомлюючи, що для досягнення цієї мети порушуватиме законодавство України. Своїми діями відповідач грубо та свідомо порушив законодавство України.
Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2021 року позов задоволено. Затримано громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_3 ), ІНФОРМАЦІЯ_3 , з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі території України на строк 6 (шість) місяців, а саме до 21.06.2022 року.
Не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, не у повному обсязі з`ясовано обставини, що мають значення для справи. Зокрема апелянт вказує на те, що в ході судового розгляду, судом не було досліджено протокол про адміністративне правопорушення, складений на відповідача або рішення суду щодо його винуватості у скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 204-1 КУпАП та застосування визначених вказаною статтею санкцій, а отже вина в незаконному перетині державного кордону України не доведена. З урахуванням наведеного просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Учасники справи в судове засідання не прибули, хоча належним чином були повідомлені про дату судового засідання. Відповідно до ч. 3 ст. 268 КАС України, неприбуття в судове засідання учасника справи, повідомленого відповідно до положень цієї статті, не перешкоджає розгляду справи у судах першої та апеляційної інстанцій.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено та з матеріалів справи слідує, що 21.12.2021 року під час проведення прикордонно-представницької зустрічі в пункті пропуску Дяково 27 прикордонного загону на підставі ст. 3 Угоди між Україною та Європейським Співтовариством про реадмісію осіб відповідач був переданий на територію України у встановленому порядку, який 20.12.2021 року був затриманий прикордонною поліцією Румунії на напрямку 145 прикордонного знаку (навпроти ділянки відповідальності інспекторів прикордонної служби Хижа відділу прикордонної служби Дяково 27 прикордонного загону) за незаконний, поза пунктами пропуску, перетин державного кордону з України в Румунію у складі групи осіб.
Своїми діями відповідач вчинив правопорушення, передбаченого ч.2 ст.204-1 КУпАП та в подальшому його було затримано в адміністративному порядку на термін до трьох діб з метою встановлення особи та з`ясування обставин правопорушення.
Встановлено, що відповідач на територію України потрапив у встановленому законодавством порядку через пункт пропуску Бориспіль-авіа на підставі довгострокової візи Y04208320 (дата передбаченого виїзду з території України 08.06.2021), що підтверджується у відомчих Базах даних. 27.04.2021 року відповідач отримав посвідку на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 . 21.12.2021 року посвідка відповідач на тимчасове проживання в Україні № НОМЕР_2 скасована. До центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту не звертався. Наміру залишитись в Україні для подальшого життя не мав, оскільки незаконно перетнув державний кордон, щоб потрапити до країн Європейського Союзу, усвідомлюючи, що для досягнення цієї мети порушуватиме законодавство України. Своїми діями відповідач грубо та свідомо порушив законодавство України.
Своїми діями відповідач громадянин Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 порушив ст. ст. 9, 12 Закону України «Про державний кордон України», про що свідчать копії Протоколу про адміністративне затримання від 21.12.2021 року, протоколу особистого огляду, огляду речей та вилучення речей і документів від 21.12.2021 року та акту приймання - передавання особи від 21.12.2021 року.
Суд першої інстанції позов задовольнив з тих підстав, що відповідач порушив вимоги законодавства про правовий статус іноземців та осіб без громадянства, незаконно перетнув державний кордон України, беручи до уваги відсутність у відповідача документів, що дають право на перетин державного кордону України.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального права та обставинам справи з огляду на наступне.
Відповідно ч. 2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно з положеннями ст. ст. 9, 29 Загальної декларації прав людини ніхто не може зазнавати безпідставного арешту, затримання або вигнання. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві.
У статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (із змінами і доповненнями) від 04.11.1950, ратифікованою Верховною Радою України 11.09.1997, задекларовано право кожного на свободу та особисту недоторканість, за винятком певних випадків, зокрема, законного арешту або затримання з метою запобігання недозволеному в`їзду особи в країну чи особи, щодо якої провадяться процедури депортації або екстрадиції.
Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства іноземці та особи без громадянства» зобов`язані неухильно додержуватися Конституції законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.
Згідно з п. 14 ст. 1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», нелегальний мігрант - іноземець або особа без громадянства, які перетнули державний кордон поза пунктами пропуску або в пунктах пропуску, але з уникненням прикордонного контролю і невідкладно не звернулися із заявою про надання статусу біженця чи отримання притулку в Україні, а також іноземець або особа без громадянства, які законно прибули в Україну, але після закінчення визначеного їм терміну перебування втратили підстави для подальшого перебування та ухиляються від виїзду з України.
Частиною 3 статті 29 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» визначено, що іноземці або особи без громадянства, прийняті відповідно до міжнародного договору про реадмісію, які не мають законних підстав для перебування на території України, підлягають примусовому видворенню у разі, якщо між Україною і країною громадянської належності чи країною попереднього постійного проживання таких іноземців або осіб без громадянства відсутній договір про реадмісію.
Відповідно до ч. 1 ст. 289 КАС України  за наявності обґрунтованих підстав вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення чи реадмісії відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію або якщо існує ризик її втечі, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, центральним органом виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері міграції, його територіальним органом чи підрозділом, органом охорони державного кордону або Служби безпеки України подається до місцевого загального суду як адміністративного суду за місцезнаходженням цих органів (підрозділів) або за місцезнаходженням пункту тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, позовна заява про застосування судом до іноземця або особи без громадянства одного з таких заходів, зокрема: затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
З аналізу зазначених норм встановлено, що у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України, до нього може бути застосовано судом такий захід, як затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України.
Згідно п. 2.7 Інструкції про примусове повернення і примусове видворення з України іноземців та осіб без громадянства, затвердженої Наказом Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Служби безпеки України від 23.04.2012, № 353/271/150, зареєстрованої в Мінюсті 21.05.2012 за № 806/21119, у разі відсутності в іноземця документів, що посвідчують особу, територіальний орган, територіальний підрозділ ДМС, орган СБУ або орган охорони державного кордону України вживають заходів щодо їх ідентифікації та документування (запити до дипломатичних представництв або консульських установ із долученням двох кольорових фотокарток на кожну особу).
Відповідно до п. 1 Типового положення про пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 №1110, пункт тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, є державною установою, що призначена для тимчасового тримання іноземців та осіб без громадянства: стосовно яких судом прийнято рішення про примусове видворення за межі України; стосовно яких судом прийнято рішення про затримання з метою ідентифікації та забезпечення примусового видворення за межі України, у тому числі прийнятих відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію; затриманих ДМС, її територіальними органами та підрозділами на строки та в порядку, передбачені законодавством; затриманих за рішенням суду до завершення розгляду заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні.
Згідно п. 5 вказаного Типового положення іноземці та особи без громадянства, які не мають законних підстав для перебування на території України, затримані в установленому порядку та підлягають примусовому видворенню за межі України, у тому числі прийняті відповідно до міжнародних договорів України про реадмісію, розміщуються в пунктах тимчасового перебування протягом строку, необхідного для їх ідентифікації та забезпечення примусового видворення (реадмісії) за межі України, але не більш як на вісімнадцять місяців з дня фактичного затримання особи.
Згідно з ч. 11 ст. 289 КАС України строк затримання іноземців та осіб без громадянства в пунктах тимчасового перебування іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перебувають в Україні, становить шість місяців. За наявності умов, за яких неможливо ідентифікувати іноземця або особу без громадянства, забезпечити примусове видворення чи реадмісію особи у зазначений строк або прийняти рішення за заявою про визнання її біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту в Україні, цей строк може бути продовжений, але не більш як на вісімнадцять місяців.
З аналізу викладеного слідує, що підставою для затримання іноземця або особи без громадянства з метою ідентифікації та (або) забезпечення видворення за межі території України є наявні обґрунтовані підстави вважати, що іноземець або особа без громадянства, стосовно якої подано адміністративний позов про примусове видворення, ухилятиметься від виконання рішення про її примусове видворення, перешкоджатиме проведенню процедури видворення, а так само у разі відсутності в іноземця або особи без громадянства, яка вчинила порушення законодавства України з прикордонних питань або про правовий статус іноземців, документа, що дає право на виїзд з України.
ІНФОРМАЦІЯ_2 (військова частина НОМЕР_1 ) звернувся до суду з даним позовом про затримання іноземця з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України за наслідком незаконного перетину відповідачем кордону України, зокрема із Румунією.
Поряд з цим, слід також вказати на відсутність у відповідача на час розгляду справи документів, які посвідчують особу та таких, що дають право легального виїзду за межі України.
Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо необхідності затримання відповідача з метою ідентифікації та забезпечення видворення за межі території України на строк шість місяців, починаючи з часу фактичного затримання.
Крім цього, підстави, які б стали перешкодою для видворення відповідача за межі території України, зазначені у ст. 31 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», відсутні.
Враховуючи встановленні обставини справи, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову.
Апеляційний суд відхиляє решту доводів апелянта, які наведені у поданій апеляційній скарзі, оскільки такі на правильність висновків суду не впливають, а, відтак, не можуть покладатися в основу скасування чи зміни оскарженого судового рішення.
Одночасно суд апеляційної інстанції зважає на положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32 - 41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.
Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.
Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а постанову або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких підстав апеляційна скарга задоволенню не підлягає, підстав для скасування рішення суду першої інстанції колегія суддів не знаходить.
Відповідно до ст. 139 КАС України, судові витрати перерозподілу не підлягають.

Керуючись статтями 243, 250, 272, 289, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу громадянина Ісламської Республіки Пакистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_2 ) – залишити без задоволення, а рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 грудня 2021 року у справі №303/10250/211 – без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий суддя	 	З. М. Матковська 	
судді	 	С. М. Кузьмич 	
 	 	В. З. Улицький 	
Повне судове рішення складено 11.03.2022