Справа № 129/588/18
Провадження № 22-ц/801/2533/2021
Категорія: 64
Головуючий у суді 1-ї інстанції Науменко С. М.
Доповідач:Голота Л. О.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2021 року	Справа № 129/588/18	м. Вінниця	

Вінницький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
Головуючого судді - Голоти Л.О. (суддя-доповідач), 
суддів Денишенко Т. О., Рибчинського В. П.,
за участі секретаря судового засідання Кобенди Ю. О.,
розглянув у відкритому судовому засіданні в залі суду № 2 справу за первісним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права на користування житловим будинком, зобов`язання усунути перешкоди у користування житловим будинком шляхом виселення та зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, 
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року, ухвалене у складі судді Науменка С. М. в м. Немирів, повний текст рішення складено 12 жовтня 2021 року, - 

в с т а н о в и в :

12 березня 2018 року ОСОБА_1 звернувся у суд з позовом до ОСОБА_2 про захист права на користування житловим будинком, зобов`язання усунути перешкоди у користування житловим будинком шляхом виселення. /т.1 а. с. 2-4/.
05 липня 2018 року ОСОБА_2 звернулася у суд із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням.
Зустрічні позовні вимоги обґрунтовано тим, що ОСОБА_1 не володіє правом власника будинку за адресою АДРЕСА_1 , оскільки згадане житлове приміщення є спадщиною від його покійної матері ОСОБА_3 , яка склала заповіт, на свою сестру ОСОБА_2 щодо усієї спадщини через конфліктність сина та його неповаги до неї, незаконно користується частиною її майна, зокрема домовою книгою шляхом її викрадення при житті матері.
Рішенням Гайсинського районного суду Вінницької області від 13 листопада 2015 року відмовлено в задоволені уточнених позовних вимог ОСОБА_1 щодо встановлення нікчемності заповіту складеного ОСОБА_3 27 вересня 2012 року та посвідченого державним нотаріусом Гайсинської нотаріальної контори Кобилянською О. А., зареєстрованого в реєстрі за № 1-1650.
ОСОБА_1 з 13 листопада 2012 року не проживає у вказаному житловому будинку, не цікавиться ним, та не брав участі у його догляді, ремонті, а навпаки допускає його руйнування в оплаті комунальних послуг, тобто припинив виконувати обов`язки як член сім`ї, передбачені статтею 64 ЖК України, а реєстрація його проживання у цьому будинку перешкоджає ОСОБА_2 реалізувати в повному обсязі право власності на житловий будинок і не може бути підставою для його вселення і користування житловим будинком.
Добровільно вирішити питання про зняття з реєстрації місця проживання відповідач не бажає, а тому ОСОБА_2 змушена звернутися до суду задля захисту своїх прав.
Виходячи з наведеного, положень статтями 391, 405 ЦК України, ОСОБА_2 просила суд визнати ОСОБА_1 таким, що позбавлений права користування житловим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1 .
Ухвалою Немирівського районного суду Вінницької області від 08 лютого 2021 року первісний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про захист права на користування житловим будинком та зобов`язання усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом вселення – залишено без розгляду. /т. 2 а. с. 83/.
Рішенням Немирівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року в зустрічному позові відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_2 ,подано апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги.
Основними доводами апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 користується спадковим майном всупереч волі спадкоємця, а тому таке користування ОСОБА_1 є незаконним. Право користування житловим приміщенням в будинку по АДРЕСА_1 припинилось у ОСОБА_1 з 30 жовтня 2012 року. 
15 грудня 2021 року на адресу Вінницького апеляційного суду надійшла телефонограма ОСОБА_4 , в якій вона просить розглядати справи без її участі.
У судове засідання учасники справи не з`явились, хоча були повідомленні належним чином про дату, час і місце її розгляду.
Переглянувши справу за наявними в ній доказами, перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції, обговоривши підстави апеляційної скарги, Вінницький апеляційний суд дійшов до наступних висновків.
За змістом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Згідно з статтею 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Рішення суду першої інстанції частково не відповідає вимогам статті 263 ЦПК України.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 (а. с. 50), якій на праві приватної власності належав житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 (а. с 101-102), в якому відповідно до відмітки про місце проживання в паспорті та довідки виконавчого комітету Гайсинської міської ради Вінницької області № 175 від 10 січня 2018 року зареєстрований син покійної ОСОБА_1 (а. с. 5, 7, 10).
Відповідно до заповіту посвідченого 27 вересня 2012 року державним нотаріусом Гайсинської державної нотаріальної контори Сташевська Тетяна Демидівна, все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй і на що вона матиме право, заповіла – ОСОБА_2 .
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_2 не є власником житлового приміщення, за адресою: АДРЕСА_1 , так ОСОБА_3 було складено на ім`я ОСОБА_2 заповіт, відповідно до якого ОСОБА_3 все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, у тому числі все те, що буде належати їй і на що вона матиме право заповіла – ОСОБА_2 , однак, в матеріалах справи відсутні докази прийняття ОСОБА_2 спадщини.
Крім того, втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло, правомірність застосування якого, за обставинами цієї справи, позивачем не доведено. Отже, виходячи з принципів розумності, виваженості та справедливості, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог та про відсутність існування правових підстав для їх задоволення.
Висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог зроблено за повного з`ясування обставин справи, правильного застосування норм матеріального та процесуального права, з огляду на наступне.
Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло.
Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб.
Згідно з частиною першою статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Згідно з статтею 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним.
Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав.
Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.
Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення.
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин.
Частиною четвертою статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - ЄСПЛ) на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику ЄСПЛ як джерело права.
Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ під майном також розуміються майнові права.
Згідно із статтею 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції.
Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року в справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, пункт 50).
Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47).
У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві.
Суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову правомірно врахував, що відповідач на законних підставах вселився у житловий будинок та зареєстровав своє місце проживання за згодою попереднього власника (матері), а тому відповідач проживав у житловому будинку на законних підставах, поки позивачем не змінено замок на вхідних дверях житлового будинку, а позивач не довела факт створення відповідачем перешкод у користуванні належним їй житловим будинком, оскільки достеменних та переконливих доказів в створенні таких перешкод, незаконність користування відповідачем спірним житлом суду не надано. 
Висновок суду про відмову в позові зроблено з врахуванням принципу пропорційності у цивільному судочинстві та дотримання розумного балансу інтересів сторін.
Відповідач має тривалий зв`язок із спірним житловим будинком, як із житлом, тому є достатньою підставою вважати його житлом, належним відповідачу в розумінні статті 8 Конвенції, і наступневизнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла.
Крім цього, сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника цього нерухомого майна.
У той же час, суд апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд помилково відмовив в задоволенні позову також з тих підстав, що у справі відсутні докази прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 , тобто з тієї підстави, що позивач не є власником житлового будинку.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 грудня 2021 року у справі № 554/5912/19-ц зроблено правовий висновок про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. 
У справі встановлено та не оспорюється відповідачем, що ОСОБА_2 прийняла спадщину після смерті ОСОБА_3 на підставі заповіту посвідченого 27 вересня 2012 року державним нотаріусом Гайсинської державної нотаріальної контори.
Таким чином, висновки суду першої інстанції про відмову в задоволенні позову з тих підстав, що у справі відсутні докази прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 підлягають виключенню з мотивувальної частини рішення суду.
Відповідно до пункту 1-4 частини першої статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Виходячи з наведеного, оскільки суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позову, однак допустився помилки у визначенні підстав відмови, відтак рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови в задоволенні позову відсутність доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 .. У зв`язку з чим, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.
В іншій частині рішення суду першої інстанції є законним і обгрунтованим, а доводи апеляційної скарги не спростовують правильні висновки суду першої інстанції в цій частині.
Щодо розподілу судових витрат.
Беручи до уваги положення частини тринадцятої статті 141, підпункту в пункту 4 частини першої статті 382 ЦПК України, а також те, що в задоволенні позову відмовлено, відтак судовий збір сплачений позивачем за подання апеляційної скарги слід залишити за позивачем.
Керуючись частиною четвертою статті 258, частиною першою статті 259, статтями 367, 369, 374, 375, 376, 382, 384, 389 ЦПК України, суд апеляційної інстанції, - 

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.
Рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року у даній справі змінити, виключивши з її мотивувальної частини посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови в задоволенні позову відсутність доказів прийняття ОСОБА_2 спадщини після смерті ОСОБА_3 ..
В іншій частині рішення Немирівського районного суду Вінницької області від 06 жовтня 2021 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення до суду касаційної інстанції.

Головуючий суддя Л. О. Голота
       
Судді: Т. О. Денишенко

В. П. Рибчинський

Повний текст постанови складено 17 грудня 2021 року.