Постанова
Іменем України
 
06 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 947/2702/20
провадження № 61-9140св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Білоконь О. В. (суддя-доповідач), Осіяна О. М., Сакари Н. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси від 18 червня                        2020 року в складі судді Калініченко Л. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 31 березня 2021 року в складі колегії суддів:                       Громіка Р. Д., Драгомерецького М. М., Дришлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про захист прав споживачів шляхом повернення безпідставно отриманих грошових коштів, стягнення пені за прострочення виконання робіт, відшкодування моральної шкоди та упущеної вигоди.
 
В обґрунтування позову вказав, що 08 лютого 2019 року він передав свій автомобіль на СТО «Маршал», що належить відповідачу, для ремонту. При цьому оголошена останнім вартість ремонту до його початку складала близько 5 000 грн. Під час ремонту йому зателефонував представник відповідача та повідомив про необхідність проведення додаткових ремонтних робіт, на що він погодився.
Однак, отримавши рахунок на загальну суму 7 458,75 грн та акт виконаних робіт, він не підписав його, оскільки у акті було зазначено про 16 нормо-годин, тоді як він залишав автомобіль лише на 6 годин (з 9 години ранку до                              15 години 19 хвилин - час закриття наряду згідно із рахунком до оплати).
Таким чином йому було донараховано зайвих 10 годин нормо-годин роботи або 3 600 грн, та з урахуванням 10 % знижки безпідставно включено до оплати кошти у розмірі 3 240 грн.
Оскільки відповідач не віддавав йому транспортний засіб без сплати коштів за актом, він був змушений сплатити грошові кошти у розмірі 3 240 грн, які були включені до акту безпідставно.
У зв`язку з чим позивач просив суд стягнути з відповідача безпідставно отримані грошові кошти в сумі 3 240 грн та пеню за користування безпідставно отриманими коштами за період з 09 лютого 2019 року                               по 09 лютого 2020 року у розмірі 851 472 грн.
Разом із тим він зазнав значної моральної шкоди, яку він оцінив у 100 000 грн, що полягає в душевних хвилюваннях, погіршенні стосунків з оточуючими  та душевного стану.
Оскільки він є адвокатом і година його роботи коштує 1 013,50 грн, і він змушений був витратити значний час на вирішення цього питання, позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь упущену вигоду у розмірі 6 081 грн.
 
Короткий зміст ухвалених у справі судових рішень
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, з урахуванням додаткового рішення цього ж суду від 18 червня 2020 року, які залишені без змін постановою Одеського апеляційного суду від 31 березня 2021 року, у задоволенні позову ОСОБА_1 та його заяви про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відмовлено.
 
Судові рішення мотивовані недоведеністю позивачем обставин надання йому послуг неналежної якості, у неналежному обсязі, зі зміною вартості від попередніх умов, на які він погодився, безпідставно розрахованого часу, з урахуванням того, що такий час збігається з фактичним перебуванням транспортного засобу, зазначеним у акті виконаних робіт в графі «Час прийняття автомобілю».
Між сторонами склались договірні правовідносини і позивач на підставі наданого відповідачем акту виконаних робіт було добровільно сплатив останньому грошові кошти за ремонт автомобіля, що виключає можливість застосування судами до даних правовідносин положення частини першої статті 1212 ЦК України.
Вказаний відповідачем розмір витрат на оплату послуг адвоката у сумі                    5 000 грн є співмірним із складністю справи та виконаними адвокатом роботами; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. При цьому позивачем не доведено неспівмірність понесених відповідачем витрат на професійну правничу допомогу.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги та її доводи
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня                  2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси                                 від 18 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду                                 від 31 березня 2021 року, у якій просив скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень              ОСОБА_1 зазначає неправильне застосування судами норм матеріального права і порушення норм процесуального права та обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду України у справі № 6-122цс14 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що між сторонами виникли правовідносини з приводу договору побутового підряду, а тому з огляду на положення статті 867 ЦК України підрядник не мав права нав'язувати замовникові включення до договору додаткових оплатних робіт або послуг. Аналогічні положення містяться і у Законі України «Про захист прав споживачів», який судами було проігноровано. 
Разом із тим суд апеляційної інстанції помилково застосував до спірних правовідносин норми статті 1212 ЦК України, не врахувавши, що підставою звернення позивача до суду із цим позовом є саме норми Закону України «Про захист прав споживачів».
Суди не перевірили обставини законності працевлаштування до відповідача осіб, які надавали позивачу послуги із ремонту автомобіля. Крім того, у порушення вимог процесуального законодавства суди не вирішили клопотання позивача про витребування доказів.
 
Рух касаційної скарги у суді касаційної інстанції
 
Відповідно до статті 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
 
Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справи між суддями                   від 01 червня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві.
 
Ухвалою Верховного Суду від 27 липня 2021 року відкрито касаційне провадження в указаній справі.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
ОСОБА_2 зареєстрована як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність у сфері технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів.
 
08 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся до cервісного центру «Маршал», у якому здійснює підприємницьку діяльність у сфері технічного обслуговування та ремонту автотранспортних засобів ФОП ОСОБА_2 , з метою здійснення ремонту автомобіля марки «Тойота Корола», реєстраційний номер НОМЕР_1 . При цьому сторони підписали замовлення-наряд № КА-00000478 на надання послуг з технічного обслуговування дорожньо-транспортного засобу, у якому узгодили: перелік ремонтних робіт, перелік запчастин (матеріалів), кількість нормо-годин (8,3), а також їх вартість в сумі 4 963,95 грн з урахуванням наданої знижки у розмірі 10 %.
 
У цьому замовленні зазначено, що дата і час відкриття замовлення:                            08 лютого 2019 року о 00:00:00, попередня дата і час видачі автомобіля:                      08 лютого 2020 року о 08:18:00.
 
Під час проведення ремонтних робіт виникла необхідність у проведенні додаткових робіт і вартості їх проведення, про що представник відповідача у телефонному режимі повідомив позивача, а останній надав відповідну згоду.
 
08 лютого 2019 року сервісним центром «Маршал» було видано акт виконаних робіт № КА-00000478, згідно із яким відповідачем додатково, крім визначених послуг у попередньому замовленні-наряді № КА-00000478                                від 08 лютого 2019 року, були додатково проведені роботи, додатково витрачені нормо-години, що склали у цілому 16 годин, збільшено вартість суми проведених робіт у розмірі 7 458,75 грн з урахуванням наданої знижки у розмірі 10 %. Дата і час закриття акту: 08 лютого 2019 року о 15:19:55.
 
Зазначений акт виконаних-робіт ОСОБА_1 не підписав.
 
08 лютого 2019 року на підставі вказаного акту ОСОБА_1 здійснив оплату грошових коштів у розмірі 7 458,75 грн, що підтверджується квитанцією № 000561.
 
11 лютого 2019 року ОСОБА_1 звернувся з письмовою претензією до відповідача, у якій позивач просив повернути йому надлишково сплачені грошові кошти в сумі 3 240 грн, у зв`язку із тим, що розрахунок проведених робіт було вираховано з кількості нормо-годин, витрачених на ремонт автомобіля у кількості 16 годин, однак фактично витрачено лише 6.
 
ФОП ОСОБА_2 22 лютого 2019 року було надано відповідь на адресу ОСОБА_1 , у якій було роз`яснено, що кількість нормо-годин на виконання тієї чи іншої операції з ремонту транспортного засобу не пов`язана з фактичною кількістю часу витраченого на ремонт чи заміну запчастин і може відрізняться від фактично витраченого часу. Також було повідомлено, що з метою скорішого проведення ремонтних робіт під час ремонту транспортного засобу позивача були залучені додаткові працівники, що у свою чергу було враховано в акті виконаних робіт, та звернуто увагу останнього, що він надав згоду на проведення вказаних робіт.
 
Листом Головного управління Держпродспоживслужби в Одеській області               № 2999/05/18 від 19 квітня 2019 року ОСОБА_1 повідомлено, що виникли правовідносини між ним та ФОП ОСОБА_2 урегульовані Правилами надання послуг з технічного обслуговування і ремонту колісних транспортних засобів, затвердженими наказом Міністерства інфраструктури України від 28 листопада 2014 року за № 615 (далі - Правила) та роз`яснено його право на звернення до суду з відповідним позовом.
 
Позиція Верховного Суду
 
Частиною другою статті 389 ЦПК України визначено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Касаційна скарга задоволенню не підлягає.
 
Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
За змістом частини першої статті 527 ЦК України визначено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту.
 
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
 
Згідно зі статтею 865 ЦК України за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір побутового підряду є публічним договором. До відносин за договором побутового підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів.
 
Відповідно до статті 868 ЦК України підрядник зобов`язаний до укладення договору побутового підряду надати замовникові необхідну та достовірну інформацію про запропоновані роботи, їх види та особливості, про ціну та форму оплати роботи, а також повідомити замовникові на його прохання інші відомості, що стосуються договору. Підрядник зобов`язаний назвати замовникові конкретну особу, яка буде виконувати роботу, якщо за характером роботи це має значення.
 
Положеннями статті 870 ЦК України передбачено, що за договором побутового підряду підрядник виконує роботу зі свого матеріалу, а за бажанням замовника - з його матеріалу. Якщо робота виконується з матеріалу підрядника, вартість матеріалу оплачується замовником частково або в повному обсязі, за погодженням сторін, з остаточним розрахунком при одержанні замовником виконаної підрядником роботи.
 
Згідно із частинами першою та другою статті 873 ЦК України вартість робіт, виконаних за договором побутового підряду, визначається за погодженням сторін, якщо інше не передбачено у встановленому порядку прейскурантами (цінниками), тарифами тощо. Робота оплачується замовником після її остаточного передання підрядником. За згодою замовника робота може бути ним оплачена при укладенні договору побутового підряду шляхом видачі авансу або у повному обсязі.
 
Відповідно до частини п`ятої статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством.
 
Частиною одинадцятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо під час виконання робіт (надання послуг) виникає необхідність у додаткових роботах (послугах), що не були передбачені умовами договору, виконавець зобов`язаний одержати від споживача дозвіл на виконання таких робіт (надання послуг). Будь-які додаткові роботи (послуги), виконані (надані) виконавцем без згоди споживача, не створюють для споживача будь-яких зобов`язань щодо їх оплати.
 
Відповідно до пункту 6 розділу III Правил у разі відсутності матеріалів, запасних частин або неможливості під час оформлення наряду-замовлення визначити їх кількість, необхідну для надання послуги, обсяги використання матеріалів і складових частин (систем) погоджуються із замовником попередньо, а їх вартість оплачується ним після виконання послуги за цінами, які діяли на день їх надходження, якщо інше не передбачене договором. 
 
У разі виникнення необхідності виконання додаткових робіт, не передбачених договором (нарядом-замовленням), виконавець у телефонному режимі повідомляє про це замовника. За наявності згоди замовника укладається відповідний додатковий договір згідно з вимогами пунктів 3, 4 цього розділу.
 
Предметом позову у цій справі є зокрема стягнення надмірно сплачених позивачем відповідачу коштів за проведення ремонту автомобіля та пені за користування безпідставно отриманими відповідачем коштами від позивача.
 
Як зазначено ОСОБА_1 у його позовній заяві, підставою звернення до суду за захистом свого права є донарахування відповідачем зайвих                       10 годин нормо-годин роботи та неправомірне збільшення внаслідок цього вартості виконаних ремонтних робіт.
 
Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що зазначене замовлення укладено сторонами з метою здійснення ремонту належного позивачу автомобіля марки «Тойота Корола», реєстраційний номер НОМЕР_1 . При цьому замовлення-наряд № КА-00000478 та акт виконаних робіт містять дату і час відкриття замовлення - 08 лютого                        2019 року о 00:00:00, а також дату і час закриття акту - 08 лютого 2019 року о 15:19:55.
 
Під час проведення ремонтних робіт виникла необхідність у проведенні додаткових робіт і вартості їх проведення, про що представник відповідача у телефонному режимі повідомив позивача, а останній надав відповідну згоду, чого він не заперечував під час розгляду справи в судах попередніх інстанцій.
 
Вирішуючи спір у цій справі, суди попередніх інстанцій обґрунтовано виходили із недоведеності позивачем обставин надання йому відповідачем послуг неналежної якості, у неналежному обсязі, зі зміною вартості від попередніх умов, на які він погодився, безпідставно розрахованого часу, з урахуванням того, що такий час збігається з фактичним перебуванням транспортного засобу на ремонті, зазначеним у акті виконаних робіт.
 
Разом з тим, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення пені у розмірі                     851 472 грн, позивач зазначав період користування відповідачем надмірно отриманими коштами - з 09 лютого 2019 року по 09 лютого 2020 року, а також вказав, що внаслідок неправомірних дій відповідача йому завдано моральну шкоду.
 
Відхиляючи вказані доводи позивача, суд апеляційної інстанції обґрунтовано виходив із того, що вказані вимоги є похідними від вимоги про стягнення надмірно сплачених коштів, яка підставно залишена судом першої інстанції без задоволення.
 
Колегія суддів погоджується з доводами касаційної скарги про безпідставність посилання суду апеляційної інстанції на положення статті 1212 ЦК України, з огляду на те, що позивач обґрунтовував свої вимоги нормами Закону України «Про захист прав споживачів» та вказував на надмірність, а не безпідставність отриманих відповідачем коштів.
 
Враховуючи те, що вказане не вплинуло на правильність вирішення справи судом, а також положення частини другої статті 410 ЦПК України, згідно із якими не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань, колегія суддів відхиляє відповідні доводи касаційної скарги про неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права.
 
Врахувавши положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, та узявши до уваги конкретні обставини цієї справи, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають задоволенню у заявленому відповідачем обсязі.
 
Таким чином доводи касаційної скарги про порушення судами норм матеріального та процесуального права є необґрунтованими.
 
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
 
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
 
Із урахуванням того, що інші доводи касаційної скарги є ідентичними доводам заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
 
Встановлено й це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалені з додержанням норм матеріального та процесуального права, з повним з`ясуванням судами обставин, що мають значення для справи, відповідністю висновків судів обставинам справи, а доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.
 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року, додаткове рішення Київського районного суду м. Одеси                                       від 18 червня 2020 року та постанову Одеського апеляційного суду                                      від 31 березня 2021 року  - без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                            О. В. Білоконь
                                                                                                           
О. М. Осіян 
                                                                                                        
Н. Ю. Сакара