ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД      
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116, (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"28" вересня 2021 р.           Справа№ 910/12068/20
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого:           Ткаченка Б.О.
суддів:            Суліма  В.В. 
          Майданевича А.Г. 
 
за участі секретаря судового засідання Яценко І.В.
та представників сторін згідно з протоколом судового засідання від 28.09.2021
розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» 
на рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 (повне рішення -02.06.2021)
у справі № 910/12068/20  (суддя - Приходько І.В.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель»
до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»
про розірвання кредитного договору,

ВСТАНОВИВ:

          Короткий зміст позовних вимог
          Товариство з обмеженою відповідальністю "Дирекція адміністративних будівель" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" (далі - відповідач), в якій просить розірвати кредитний договір №26-15-03/14 від 24.01.2014, що укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дирекція адміністративних будівель" та Публічним акціонерним товариством "Державний Ощадний банк України", в особі Донецького обласного управління АТ «Ощадбанк».
          Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на території м.   Донецька створилися умови, які паралізували діяльність позивача (як позичальника), на розвиток яких він не мав впливу. Позивач вказує, що оскільки платоспроможність позичальника припинилася не внаслідок його дій, а незалежно і раптово, зокрема через втрату державного контролю над м.   Донецьк, відтак, наявні усі необхідні умови для розірвання спірного договору в порядку статті 652 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України. Відповідно до  ч.2 ст. 652 ЦК України, за якою, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 у справі №   910/12068/20 у задоволенні позову відмовлено. Суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.
Короткий зміст вимог апеляційної скарги та узагальнення доводів особи, яка подала апеляційну скаргу
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивач звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить апеляційний суд  скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 року у справі №   910/12068/20 повністю та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов.
          Апелянт вважає рішення суду першої інстанції недостатньо обґрунтованим, оскільки не погоджується з викладеним висновком суду першої інстанції про те, що обставини, якими сторони керувались під час укладення договору істотно змінились, а збройний конфлікт вважає форс - мажорними обставинами. На думку апелянта, Господарський суд міста Києва змінив дійсний зміст правової норми ч.2. ст. 652 ЦК України, яка достатньо чітко викладена законодавцем. Натомість суд ототожнив підстави для зміни договору в судовому порядку і підстави для розірвання, уможлививши останнє наявністю чотирьох умов, визначених частиною другою статті 652 ЦК України. Таке тлумачення ч.2 ст.652 ЦК України апелянт оспорює, на погляд апелянта не слід застосувати розширене тлумачення там, де буквальний зміст правової норми дозволяє чітко визначити намір законодавця. Відповідно до положень ч.2   ст.   652 ЦК України якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, договір може бути розірваний, при цьому для розірвання договору за рішенням суду не потрібна одночасна наявність підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті.
          Не погоджується апелянт і з тим, що існуючий збройний конфлікт, у розумінні ст.3 Конвенції про захист цивільного населення під час війни (надалі Конвенція IV), подальша окупація, що законодавчо ідентифікована (див. Закон України про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях) не є обставинами які істотно змінились по відношенню до обставин, що існувати в м. Донецьку та в Україні до 2014 року.
          На думку апелянта, в цій справі наявна суттєва зміна обставин, є незгода позивача на розірвання договору, не спростовано дотримання і іншої вимоги ч.2 ст. 652 ЦК України про те, що розірвання договору не суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом. Такі обставини не давали суду першої інстанції підстав для відмови у задоволенні позову.
Одночасно з апеляційною скаргою позивач подав клопотання про поновлення строку для подання апеляційної скарги.

Узагальнені доводи та заперечення відповідача 
09.09.2021 відповідач направив до Північного апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу в межах строку, встановленого ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2021. Відзив прийнято до розгляду в порядку   ст. 263 ГПК України. 
Відповідач вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що зазначені у позовній заяві доводи про істотну зміну обставин, не є достатніми підставами для розірвання кредитного договору, в розумінні приписів ч. 2 ст. 652 ЦК України.
На думку відповідача, строк дії кредитного договору сплинув (термін дії до 24.09.2015), нарахування процентів за кредитним договором банком не здійснюється, тоді як розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, однак жодним чином не вплине на обов`язок позивача погасити наявну заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.
Відповідач погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
З огляду на викладене, відповідач просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
Дії суду апеляційної інстанції щодо розгляду апеляційної скарги по суті
Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 21.07.2021 для розгляду апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя - Ткаченко Б.О., судді Сулім В.В., Майданевич А.Г.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 26.07.2021 у справі №   910/12068/20 апеляційну скаргу позивача залишено без руху та надано строк для подання обґрунтованого клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження.
12.08.2021 засобами електронного зв`язку від позивача надійшла заява про усунення недоліків апеляційної скарги з обґрунтованим клопотанням про поновлення строку на апеляційне оскарження.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.08.2021 задоволено клопотання позивача про поновлення пропущеного процесуального строку на оскарження рішення суду, відкрито апеляційне провадження у справі №   910/12068/20, зупинено дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2021, призначено розгляд справи на 28.09.2021.
У судовому засіданні 28.09.2021 оголошено перерву до 30.09.2021.
У судовому засіданні 30.09.2021 оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Обставини справи, встановлені судом першої інстанції та перевірені судом апеляційної інстанції
           24.01.2014 між Публічним акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" (далі - банк, відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Дирекція адміністративних будівель" (далі - позичальник, позивач) укладено кредитний договір №26-15- 03/14 (далі - кредитний договір).
          Відповідно до п. 2.1 кредитного договору банк зобов`язується надати на умовах цього договору, а позичальник зобов`язується отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені цим договором строки кредит у розмірі 31 827 692,00 грн. та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом в порядку та на умовах, визначених цим договором.
          Сторони погодили у п. 2.4 кредитного договору, що кредит надається з позичкового рахунку в безготівковому порядку на такі цілі (надалі - цільове призначення кредиту): рефінансування кредитної заборгованості (основної суми боргу) перед ПАТ "АКБ "Капітал" за кредитним договором №38/2011 від 19.10.2011, укладеним між позичальником та банком.
          Кредит надається одноразово з остаточним терміном повернення не пізніше 24.09.2015 (п. 2.2 кредитного договору). За умовами п. 10.5 кредитного договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін (за наявності) та діє до повного виконання сторонами взятих на себе зобов`язань.
          У подальшому, до кредитного договору сторонами вносилися зміни шляхом укладення відповідних додаткових договорів.
Матеріалами справи підтверджено та сторонами не заперечується, що на виконання умов кредитного договору банк відповідно до розпорядження про видачу кредитних коштів №50 від 27.01.2014       перерахував на поточний рахунок позичальника кредитні кошти в сумі 31 827 692,00 грн. згідно з платіжним дорученням позичальника №1 від 27.01.2014.
          Обґрунтовуючи правомірність позовних вимог позивач зазначає, що кредитне зобов`язання належним чином виконувалося до липня 2014 року. Однак, у липні 2014 року співробітники позичальника вимушені були покинути місто Донецьк.
          Національний банк України Постановою правління Національного банку України від 06.08.2014 №466 "Про призупинення здійснення фінансових операцій" обмежив здійснення фінансових операцій банками та небанківськими установами та національним оператором поштового зв`язку, які є платіжними організаціями внутрішньодержавних/міжнародних платіжних систем та/або їх учасниками, у населених пунктах, що не контролюються українською владою. В результаті банки України призупинили здійснення всіх видів фінансових операцій на окупованій території завершення окупації.
          Наразі позичальник не має можливості проводити продаж квартир та офісів і направляти кошти від продажу на погашення кредитного зобов`язання, оскільки погашення кредиту обумовлювалося грошовими надходженнями від продажу квартир в об`єкті житлового будівництва. На території м. Донецьк створилися умови, які паралізували діяльність позичальника, на розвиток і виникнення яких він не має впливу.
25.03.2020 позивач звертався до відповідача з заявою про зміну умов договору, до якого долучив проект додаткового договору. Зі змісту вказаного додаткового договору вбачається, що позичальник запропонував банку відстрочити строк виконання кредитного договору з початку тимчасової окупації м. Донецька та до її завершення на території Донецької області і в м.   Донецьку.
Листом від 14.04.2020 банк відмовив у задоволенні заяви позичальника та підписанні додаткового договору в запропонованій редакції, після чого позивач звернувся до суду з даним позовом.
Мотиви та джерела права, з яких виходить суд апеляційної інстанції при прийнятті постанови
Згідно із статтею 269 Господарського процесуального кодексу України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. У суді апеляційної інстанції не приймаються і не розглядаються позовні вимоги та підстави позову, що не були предметом розгляду у суді першої інстанції.
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Північний апеляційний господарський суд  дійшов наступних висновків.
Причиною виникнення спору зі справи стало питання щодо наявності чи відсутності підстав для розірвання Кредитного договору №   26-15- 03/14 від 24.02.2014  у зв`язку із твердженням позивача про наявність істотної зміни обставин.
Відповідно до приписів статей   11,   525,   526,   629 ЦК України   договір як підстава для виникнення цивільних прав та обов`язків є обов`язковим для виконання сторонами і за загальним правилом, встановленим як господарським, так і цивільним законодавством, зміна та розірвання договорів допускається лише за згодою сторін або в судовому порядку (у разі відсутності згоди іншої сторони, яка отримала відповідну вимогу/пропозицію).
У         рішенні Конституційного суду України від 11.07.2013 № 7-рп/2013       визначено, що       зобов`язання повинні ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
Судом      встановлено, що 24.01.2014    між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір   №   26-15-03/14.
Відповідно до ч. 1         ст. 1054 Цивільного кодексу України       за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
Застосування   статті 652 ЦК України   є відображенням дії у договірних правовідносинах справедливості, добросовісності, розумності як загальних засад цивільного судочинства з огляду на ті обставини, що на стабільність договірних відносин можуть вплинути непередбачувані фактори, що істотно порушують баланс інтересів сторін та суттєво знижують очікуваний результат для кожної зі сторін договору.
Зі змісту   статті 652 ЦК України   випливає, що укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте, в ході виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.
Отже, закон пов`язує можливість зміни договору безпосередньо не з самою по собі наявністю істотної зміни обставин, а з одночасною наявністю чотирьох умов, визначених частиною 2   статті 652 ЦК, за істотної зміни обставин. При цьому відповідна зміна обставин повинна мати місце вже після укладення договору.
Істотна зміна обставин є оціночною категорією, водночас вона полягає у розвитку договірного зобов`язання таким чином, що виконання зобов`язання для однієї зі сторін договору стає більш обтяженим, ускладненим, наприклад у силу збільшення для сторони вартості виконуваного або зменшення цінності отримуваного стороною виконання, чим суттєво змінюється рівновага договірних стосунків, призводячи до неможливості виконання зобов`язання.
Отже, за загальним правилом у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути розірваний за згодою сторін,   що відповідає свободі договору.   При цьому, можливість розірвання договору може бути обмежена, а саме у випадку, коли інше передбачено договором або випливає із суті зобов`язання.
25.03.2020 позивач звертався до відповідача з заявою про зміну умов договору, до якого долучив проект додаткового договору, що підтверджується матеріалами справи. Зі змісту вказаного додаткового договору вбачається, що позичальник запропонував банку відстрочити строк виконання кредитного договору з початку тимчасової окупації м. Донецька та до її завершення на території Донецької області і в м. Донецьку.
Однак, листом від 14.04.2020 банк відмовив у задоволенні заяви позичальника та підписанні додаткового договору в запропонованій редакції, після чого позивач звернувся до суду з даним позовом.
Сторони не дійшли згоди щодо розірвання укладеного між ними договору №   26-15-03/14 від 24.01.2014 на підставі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договорів.
У відповідності до частини другої   статті 652 ЦК України, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:
1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;
2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;
3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;
4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.
Водночас, договір у разі істотної зміни обставин може бути розірваним не лише за згодою сторін, а і на підставі рішення суду, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились. У такому разі суд при вирішенні питання на предмет можливості задоволення вимоги заінтересованої сторони, має встановити факт зміни істотної обставини,      за наявності одночасно чотирьох умов, визначених частиною 2            статті 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.
Поняття "істотна зміна обставин" є оціночним. Критерії визначення цього поняття закріплені в абз. 2 частини 1   статті 652 ЦК України, яка визначає, що зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.
За відсутності істотної зміни обставин, тобто за незначної зміни обставин або за виникнення ускладнень у виконанні, які сторони могли розумно передбачити, договір відповідно до положень   статті 652 ЦК України   не підлягає розірванню, як за згодою сторін, так і за рішенням суду.
Отже, укладаючи договір, сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей, проте, під час виконання договору можуть виникати обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.
При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, за яких він буде виконуватися. Інтереси сторін можуть порушуватися будь-якою зміною обставин, що виникає під час виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для пред`явлення вимоги про розірвання договору.
Беручи до уваги положення вищезазначеного законодавства, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обставини, на які посилається позивач, не свідчать про наявність істотної зміни обставин, за наявності яких   ст. 652 ЦК України, надає можливість розірвати договір.      
Крім того, правомірним є висновок суду першої інстанції щодо віднесення наведених позивачем обставин до форс-мажорних, передбачених статтею         14-1       Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", зокрема, зважаючи на висновок Донецької Торгово-промислової палати України від 28 листопада 2014 № 2741/12.12-03 та виданий Торгово-промисловою палатою України сертифікат про настання форс-мажорних обставин.
Згідно з частиною 2 статті         141       Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні"       форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є                   надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.
Таким чином, колегія суддів зазначає, що наведені позивачем обставини належать до переліку форс-мажорних, передбачених у   статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні". При цьому, позивач безпідставно ототожнює форс-мажорні обставини з істотною зміною обставин, правові наслідки настання яких по-різному регулюються чинним законодавством, оскільки істотна зміна обставин не є тотожною самому факту проведення антитерористичної операції (аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25 листопада 2019 року у справі № 905/3496/16).
Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що зазначені у позовній заяві доводи про істотну зміну обставин, не є достатніми підставами для розірвання кредитного договору в розумінні приписів частини другої   статті 652 ЦК України.
Крім того, колегія суддів зазначає, що   статтею 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»   визначено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. За поясненнями відповідача, станом на момент розгляду даного спору строк дії кредитного договору сплинув (термін дії до 24.09.2015), нарахування відсотків за кредитним договором банком не здійснюється, тоді як розірвання договору припиняє його дію на майбутнє, однак жодним чином не вплине на обов`язок позичальника погасити наявну заборгованість за кредитним договором у повному обсязі.
За приписами ст. ст.         3,         15,         16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду спору має бути встановлено не лише наявність підстав на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Враховуючи наведене, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, надавши оцінку всім аргументам учасників справи,      суд дійшов висновку, що позов не є достатньо обґрунтованим, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено правомірності та законності позовних вимог, так само як і фактів порушення власних прав та інтересів відповідачем у справі.
З огляду на підстави заявлених позовних вимог, колегія суддів зазнає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що зазначені у позовній заяві доводи про істотну зміну обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, саме настання надзвичайних подій (АТО) на території Донецької області, не є достатніми підставами для розірвання спірного договору, у розумінні приписів частини другої   статті 652 ЦК України.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 31.10.2019 у справі № 910/14416/18 та постанові       Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 у справі № 910/15484/17.
Оскільки викладені у апеляційній скарзі доводи про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права не отримали підтвердження, апеляційний суд, переглянувши  справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, вважає, що оскаржуване   рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм процесуального та матеріального права, тому підстав для його зміни чи скасування не вбачається.
Судові витрати
З огляду на те, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, витрати зі сплати судового збору згідно зі   статтею 129 ГПК України   покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 76-79, 86, 129, 269, 270, 275, 276, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд,
ПОСТАНОВИВ:
1.          Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 у справі №   910/12068/20 - без змін.
2.          Судовий збір за подання апеляційної скарги покласти на Товариство з обмеженою відповідальністю «Дирекція адміністративних будівель».
           3.          Поновити дію рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2021 у справі №   910/12068/20.
           4.          Матеріали справи №   910/12068/20 повернути до Господарського суду міста Києва.
          Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у господарських справах, яким є Верховний Суд, шляхом подачі касаційної скарги в порядку, строки та випадках, визначених ст.ст. 286-291 Господарського процесуального кодексу України. 

          В зв`язку з перебуванням головуючого судді Ткаченка Б.О. у відпустці повна постанова підписана 11.10.2021.

Головуючий суддя                                                            Б.О. Ткаченко 

Судді                                                                                В.В. Сулім

                                                                                А.Г. Майданевич