КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
                                           ___________________________________
Справа  № 753/16809/18
Апеляційне провадження
 № 22-ц/824/9410/2021                                                                                                                                                                
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
14 вересня 2021 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:                  
                                           судді-доповідача                      Рейнарт І.М. 
                                           суддів                                        Кирилюк Г.М., Семенюк Т.А.
                                           при секретарі                            Баллі Л.М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року (суддя Колесник О.М.) у цивільній справі за позовом Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Салют 2016» до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про зобов`язання вчинити дії,
 
встановив:
 
у серпні 2018р. позивач звернувся до суду з позовом, у якому просив зобов`язати відповідача припинити дії щодо використання належної йому квартири АДРЕСА_1 , не за цільовим призначенням, а саме для розташування "хостелу" (для проживання більше ніж шести осіб, не пов`язаних із відповідачем та між собою родинними стосунками); зобов`язати відповідача привести вказану квартиру у стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини, та стягнути з відповідача судові витрати.
Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що відповідач є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , що перебуває в управлінні ОСББ "Салют 2016". Однак, відповідач використовує зазначену квартиру як так званий "хостел", тобто для здавання в оренду койко-місць стороннім особам, які не є членами його сім`ї та не проживають постійно в даному будинку. Таке використання належної йому квартири вже впродовж кількох років створює значні проблеми для решти мешканців будинку.
Позивач посилався на те, що було створено спільну комісію для обстеження вказаної квартири та визначення фактичної кількості її мешканців, а також умов їх проживання та дотримання санітарних норм. За результатами здійсненого комісією огляду даного приміщення було складено акт від 20 листопад 2017р., яким визначено, що дійсна кількість мешканців квартири АДРЕСА_2 становить 28 осіб, загальна кількість двоярусних ліжок - 14, санітарний стан незадовільний, місця загального користування на 2 поверсі, де розташована квартира, також перебувають у незадовільному санітарному стані.
Позивач стверджує, що використання квартири не за цільовим призначенням є порушенням вимог цивільного та житлового законодавства, прав та інтересів інших мешканців вказаного будинку, створює небезпеку та незручності для решти мешканців даного багатоповерхового будинку та для працівників комунальних служб. Даний 

"хостел" перебуває в жахливому санітарному стані - з чорною пліснявою на стінах, паразитами та брудною підлогою, що робить непридатним для проживання людей цю квартиру та створює небезпеку для мешканців сусідніх квартир. Велика кількість мешканців "хостелу" створює істотне додаткове навантаження на всі комунікації будинку, забруднюються місця загального користування та прибудинкова територія. Мешканці "хостелу", пори те, що він розташований на другому поверсі, постійно користуються трьома ліфтами, що також ускладнює користування ліфтами для мешканців вищих поверхів, особливо вранці та ввечері робочих днів. Через те, що нерідко в "хостелі" орендують ліжка особи, схильні до вживання алкогольних напоїв та наркотиків, особи, які щойно звільнилися з місць позбавлення волі, за їхньої участі в будинку регулярно трапляються сварки, бійки, дебоші, мали місце крадіжки приватного майна мешканців будинку та обладнання з місць загального користування, на сходах другого поверху та балконах лишаються пристрої для вживання наркотиків. Неодноразово між мешканцями "хостелу" та іншими мешканцями даного будинку виникали конфлікти, мали місце затоплення першого поверху, десятки разів викликалася поліція та подавалися скарги, та заяви про порушення санітарних норм у під`їздах, збільшення експлуатаційних витрат на будинок та порушення громадською спокою у вечірні та нічні години. Крім того, попри те, що в даному приміщенні проживає велика кількість осіб, відповідач сплачує комунальні платежі як за одну особу, втім навіть ці платежі здійснюються вкрай нерегулярно, через що виникали великі борги перед комунальними службами.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року позов задоволено частково. Зобов`язано ОСОБА_1 припинити дії щодо використання квартири АДРЕСА_1 , не за цільовим призначенням, а саме для проживання більше ніж шести осіб, не пов`язаних з ним та між собою родинними стосунками. Зобов`язано ОСОБА_1 привести квартиру АДРЕСА_1 , в стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСББ «Салют 2016» 1 762 грн. судового збору. В задоволенні вимог про стягнення 10 000грн на правничу допомогу відмовлено.
У поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.
Відповідач посилається на неправильне застосуванням судом норм матеріального права, оскільки забороняючи йому використовувати квартиру для проживання більше ніж шести осіб, не пов`язаних з ним та між собою родинними зв`язками, суд безпідставно та незаконно обмежив його в праві розпоряджатись власним майном (квартирою), що не відповідає нормам статей 317, 319 та 383 Цивільного кодексу України, які не забороняють власнику здавати своє майно в оренду.
Також відповідач вважає, що суд застосував норми матеріального права, які не регулюють спірні правовідносини, а зобов`язавши його привести квартиру в стан, придатний для постійного використання сім`ї або однієї людини, суд не зазначив, які саме дії він повинен вчинити.
Відповідач вважає, що у справі відсутні будь-які докази на підтвердження причинного зв`язку між порушенням громадського порядку в під`їзді будинку та здачею ним квартири в оренду. Зокрема, відсутні докази на підтвердження того, що порушення громадського порядку та пошкодження майна, що перебуває на балансі позивача, здійснюється саме наймачами його квартири. При цьому відповідач зазначає, що в під`їзді будинку, де розташована його квартира, в оренду здаються й інші квартири.
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача - адвокат Коробко Д.В. просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, посилаючись на безпідставність доводів апеляційної скарги, оскільки своїми діями відповідач порушував права мешканців 
                                                                     
багатоквартирного будинку.
Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, пояснення ОСОБА_1 , який підтримав апеляційну скаргу, пояснення представника позивача - адвоката Коробки Д.В., який просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, вивчивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на апеляційну скаргу, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 є власником трикімнатної квартири АДРЕСА_1 , який перебуває в управлінні ОСББ «Салют 2016». Квартира розташована на другому поверсі будинку.
Відповідач не заперечував, що здає койко-місця у квартирі в оренду фізичним особам.
Згідно акту комісії від 20 листопада 2017 року у трьох кімнатах квартири АДРЕСА_1 розташовано 14 двоярусних ліжок, у квартирі знаходяться 28 осіб, квартира перебуває у неналежному санітарному стані з ремонтом після будівельників 2012 року, санвузли у дуже поганому стані, бруд, меблі старі, пліснява.
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач використовує свою власність способом, який порушує права інших осіб - співвласників житлового будинку, де розташована його власність. 
Проте, повністю погодитися з таким висновком суду колегія суддів не може з таких підстав.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Рішення суду в частині відмови у зобов`язанні відповідача припинити дії щодо використання належної йому квартири АДРЕСА_1 , не за цільовим призначенням, а саме для розташування "хостелу", не оскаржується, тому не є предметом апеляційного перегляду.
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції, ОСОБА_1 зазначив, що зобов`язуючи його припинити дії щодо використання квартири не за цільовим призначенням, а саме для проживання більше, ніж шести осіб, не пов`язаних з ним та між собою родинними стосунками, суд обмежив його права, як власника, на власний розсуд користуватися своєю власністю, зокрема, здавати квартиру в оренду, що передбачено нормами діючого законодавства.
Також відповідач посилався на те, що зобов`язуючи його привести квартиру в стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини, суд не зазначив, які саме дії він повинен вчинити.
Виходячи із положень ч. 1 ст. 367 ЦПК України, колегія суддів переглядає рішення суду першої інстанції саме у вищезазначеній частині.
          Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.
Правомочність користування майном означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.
Згідно з нормою ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд.  Він сам вирішує, що робити зі своїм майном, керуючись виключно власними інтересами, здійснюючи щодо цього майна будь-які дії, які не повинні суперечити закону і не порушують прав інших осіб та інтересів суспільства. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. 

Тобто правомочності власника не є безмежними, закон може встановлювати певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення рівноваги в суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права.
Отже, правомочності власника та межі здійснення ним прав встановлені законом.
Частиною 5 статті 319 ЦК України визначено, що власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі.
Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 7 ст. 319 ЦК України).
Таким чином, аналіз законодавства дає підстави для висновку: абсолютність прав власника зовсім не означає, що ніхто і ніколи не може їх обмежити. Разом із тим, як вбачається зі ст. 319 ЦК, обмеження права власності не підлягають розширеному тлумаченню.
          Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва (ч.1 ст. 383 ЦК України).    
Квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання (частина перша статті 382 ЦК України).
Чинні на даний час норми законодавства не містять прямих обмежень щодо використання квартир у багатоквартирних житлових будинках не за призначенням (крім промислового виробництва), зокрема в якості об`єктів тимчасового розміщення інших осіб.
Зокрема, частиною 1 статті 810 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.
Крім того, постановою Кабінету Міністрів України № 297 від 15 березня 2006 року затверджений Порядок надання послуг з тимчасового розміщення (проживання), згідно якого послуги  з  тимчасового  розміщення  (проживання) - це діяльність юридичної та фізичної особи з надання місця для ночівлі у засобі розміщення за плату, а також інша діяльність, пов`язана з тимчасовим розміщенням (проживанням), передбачена законом. 
Також Порядком визначено, що об`єкти, призначені для надання послуг з тимчасового розміщення (проживання), поділяються, зокрема, на індивідуальні - житло,  в  якому  за  плату  або  безоплатно надається обмежена кількість місць (менш як 30).  У такому  засобі одиниці розміщення (кімнати, житло) повинні бути відокремлені одна 
від  одної.
            Отже, висновок суду першої інстанції, що дії відповідача порушують норми цивільного та житлового законодавства, на думку колегії суддів, є помилковими.
Виходячи з вищевикладеного, обмежити власника у його праві власності можна тільки у тому випадку, коли він використовує право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, у даному випадку мешканців будинку АДРЕСА_3 , або інтересам суспільства.
Тобто вирішуючи даний спір, суд першої повинен був встановити, які саме права та інтереси мешканців чи інших осіб порушуються діяльністю відповідача.
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе 

ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України).
Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 
З наданих суду документів вбачається, що мешканці будинку АДРЕСА_3 у серпні 2016 року зверталися до РТМ Позняки СВП «КТМ» та технічного департаменту ПАТ «АК «Київводоканал» з приводу того, зокрема, що мешканці квартири АДРЕСА_2 користуються пральною машиною, готують їжу, миють посуд, підлогу, купаються, вмиваються, користуються унітазами, однак не сплачують за холодну та гарячу воду, маніпулюють показниками лічильників, які встановлені у квартирі, чим завдають збитки ПАТ «АК «Київводоканал» та ПАТ «Київенерго».
Однак, підтвердження викладеним обставинам суду надані не були, а судом не встановлено, що відповідачем не оплачуються комунальні послуги і це призводить до порушення прав мешканців будинку або позивача.
Також голова правління ОСББ «Салют 2016» звертався до Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації у вересні 2016 року з приводу використання власниками квартир у будинку для розміщення «хостелів», тобто для надання послуг з тимчасового розміщення (проживання) у квартирах інших осіб.
Крім того, голова правління ОСББ «Салют 2016» звертався до органів поліції з приводу незручності проживання мешканцям будинку у зв`язку із розташуванням «хостелів» у квартирах АДРЕСА_2 та АДРЕСА_4 . 
До органів поліції зверталися і мешканці будинку з приводу незаконного функціонування «хостелів» у вищезазначених квартирах та протиправної поведінки їх мешканців. 
Разом з цим, з наданих суду документів неможливо встановити у чому саме полягала протиправна поведінка мешканців «хостелів», з ким саме була проведена профілактична робота та з приводу якого правопорушення, і попереджено про яку відповідальність.
Не надано суду доказів і тверджень позивача у позовній заяві про те, що в "хостелі" орендують ліжка особи, схильні до вживання алкогольних напоїв та наркотиків, особи, які щойно звільнилися з місць позбавлення волі, що за їхньої участі в будинку регулярно трапляються сварки, бійки, дебоші, мали місце крадіжки приватного майна мешканців будинку та обладнання з місць загального користування, що саме мешканці «хостелу» на сходах другого поверху та балконах лишають пристрої для вживання наркотиків, що неодноразово між мешканцями "хостелу" та іншими мешканцями даного будинку виникали конфлікти, мали місце затоплення першого поверху, десятки разів викликалася поліція та подавалися скарги, та заяви про порушення санітарних норм у під`їздах та порушення громадською спокою у вечірні та нічні години. 
Допитані судом свідки ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підтвердили викладені в акті комісії від 20 листопада 2017 року обставини про кількість мешканців квартири та про її антисанітарний стан, однак суд першої інстанції не зазначив, як саме стан квартири АДРЕСА_2 порушує права мешканців будинку і може бути підставою для обмеження прав 
                                                                         
власності відповідача на квартиру.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що під час судового розгляду не було доведено належними та допустимими доказами, що здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з тимчасового розміщення (проживання) у квартирі осіб, які не є його сім`єю та не пов`язані з ним родинними стосунками, порушують права мешканців будинку та позивача.
Також колегія суддів вважає, що зобов`язання відповідача припинити дії щодо використання квартири для проживання більше ніж шести осіб, не пов`язаних з ним та між собою родинними стосунками, є надмірним втручанням держави у право власності відповідача та у його право мирно володіти своїм майном.
Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. 
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. 
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм.
Як зазначає Європейський суд з прав людини у своїй практиці, втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного інтересу». Це поняття має широке значення, втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності.
Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості в кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар».
Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика ЄСПЛ розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності.
Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої 
                                                                 
особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.
Враховуючи, що чинне законодавство не передбачає заборони використання квартири для надання послуг з тимчасового розміщення (проживання) або для надання місця для ночівлі особам, які не пов`язані з власником родинними стосунками, не надання належних та достатніх доказів, що таке використання відповідачем квартири - своєї власності, порушує права та інтереси інших мешканців будинку, колегія суддів вважає, що втручання держави у мирне володіння відповідача своїм майном шляхом заборони використовувати своє майно для здачі у оренду, призведе до порушення принципу пропорційності та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги про те, що зобов`язавши відповідача привести квартиру в стан, придатний для постійного проживання однієї сім`ї або однієї людини, суд не зазначив, які саме дії повинен здійснити відповідача для цього. Крім того, у рішенні суду відсутні мотиви, з яких суд прийшов до висновку, що спірна квартира не придатна для проживання однієї сім`ї або однієї людини, не наведені такі аргументи і у позовній заяві.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що висновки суду про доведеність позовних вимог є помилковими.
Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи;
2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції не повно з`ясовані обставини справи, висновки суду не відповідають наданим доказам, судом неправильно застосовані норми матеріального права, тому рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.
Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України позивачу  не підлягають відшкодуванню понесені судові витрати.
Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-383 ЦПК  України, апеляційний суд 
 
постановив:
 
апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
            Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 30 березня 2021 року скасувати, ухвалити нове судове рішення, яким у позові Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Салют 2016» до ОСОБА_1 , третя особа: Дарницька районна в місті Києві державна адміністрація про зобов`язання вчинити дії, відмовити.
Постанова набирає законної сили з моменту прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.
 
Суддя-доповідач                                                      І.М. Рейнарт
 
Судді                                                                        Г.М. Кирилюк
 
Т.А. Семенюк