Номер провадження: 22-ц/813/1362/21 
Номер справи місцевого суду: 521/12834/19
Головуючий у першій інстанції Лічман Л. Г.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого - Громіка Р.Д.,
суддів - Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
за участю секретаря - Гарбуз В.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради, ОСОБА_2 , Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради про визнання незаконною та скасування нотаріальної дії, заяви про припинення договору довічного утримання, здійснення напису на договорі довічного утримання про припинення, складання та направлення листів про перереєстрацію та втрату чинності договору довічного утримання та вимогою про зняття заборони, відновлення становища, яке існувало до порушення права шляхом рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування про це запису та визнання чинними договору довічного утримання та його реєстрацію, визнання права власності в порядку спадкування за законом,

ВСТАНОВИВ:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
02 серпня 2019 року до Малиновського районного суду м. Одеси звернувся ОСОБА_1 з позовною заявою, у якій, з врахуванням заяви про зміну предмету позову, просив: 1) визнати незаконною та скасувати нотаріальну дію, вчинену П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою 19.01.2006 року у вигляді припинення дії договору довічного утримання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , посвідченого П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою 24.07.1990 року, реєстровий № 3-С-1883 (далі - Договір) за заявою від 19.01.2006 року ОСОБА_3 , а також: заяву від 19.01.2006 року ОСОБА_3 про припинення Договору у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , відмовою його спадкоємців від прийняття майна згідно ст. 758 ЦК України; здійснення відповідного напису про це на Договорі; складання та направлення до Комунального підприємства «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» листа від 19.01.2005 вих. № 36 за підписом завідуючої П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою Н.В. Северовою із свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок, виданий Іллічівською райрадою народних депутатів м. Одеси 22.03.1990 року, житлового будинку АДРЕСА_1 , який належав ОСОБА_3 , для подальшої перереєстрації на її ім`я із одночасним сповіщенням про те, що Договір втратив чинність у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , згідно ст. 757 ЦК України дія вказаного договору припинено; направлення до Першої Одеської державної нотаріальної контори листа від 26.01.2006 року вих. № 73/2-11 за підписом завідуючої П`ятою Одеською державною нотаріальною конторою Н.В. Северовою про те, що Договір втратив чинність у зв`язку із смертю ОСОБА_4 та вимогою про зняття заборони з житлового будинку АДРЕСА_1 ; повернення ОСОБА_3 примірника цього Договору; 2) відновити становище, яке існувало до порушення права ОСОБА_1 , шляхом скасування рішення про реєстрацію Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» з 31.01.2006 року права власності на житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 згідно свідоцтва про право власності, виданого 22.03.1990 р. виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, листа П`ятої Одеської державної нотаріальної контори від 19.01.2005 р. вих. № 36; скасування про це запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та Реєстрі прав власності на нерухоме майно № 21984 в книзі 213-106 від 31.01.2006 року та визнання чинними Договору та його реєстрацію та право власності Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації 22.06.1991 за ОСОБА_4 під № 21984 в реєстровій книзі № 213 на сторінці 106 на підставі Договору; 3) визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 84,8 кв. м., житловою площею 38,4 кв. м., із надвірними спорудами: «Б» - гараж, «В» - літня кухня, «Г» - сарай-котельна, «Д» - сарай, «Е» - сарай, «Ж» - навіс, «З» - вбиральня, № 1-6 огорожа, І-ІІ мощення, розташованих на земельній ділянці площею 680 кв.м., в порядку спадкування за законом після смерті його батька - ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 .». 
В обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 вказав, що ОСОБА_3 , яка є бабою позивача, на праві власності з 22.03.1990 р. належав житловий будинок з надвірними спорудами по АДРЕСА_1 . Цей будинок 24.07.1990 р. ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 , батьку позивача, за Договором довічного утримання, видано відповідне свідоцтво про право власності. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_4 , Позивач від народження та по даний час проживав з бабою та батьком за вказаною адресою, прийняв спадщину та виконував умови Договору, дбав про ОСОБА_3 , будинок та інше майно, що в ньому було. Позивач вказує, що у 2005 р. звертався до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, однак не пам`ятає, чи було її зареєстровано. ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_3 . Витрати на її поховання взяв позивач ОСОБА_1 з відповідачем ОСОБА_2 , тіткою позивача. Після звернення до нотаріуса 21.06.2019 р. з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 отримано лист КП «БТІ» ОМР, відповідно до якого вбачається, що станом на 31.12.2012 р. право власності на будинок було зареєстровано за ОСОБА_4 з 12.06.1991 р. по 31.01.2006 р., з 31.01.2006 р. за ОСОБА_3 , оскільки згідно листа П`ятої одеської державної нотаріальної контори Договір втратив силу. ОСОБА_3 залишила на користь ОСОБА_2 заповіт. Отже, позивачу тільки в липні 2019 р. стало відомо про порушення його прав власності на будинок, який він успадкував після смерті батька ОСОБА_4 . До цього позивач не знав та не міг знати про це, він володів та використовував будинок як власник. Договір незаконно припинено, оскільки у батька був спадкоємець - ОСОБА_1 , який прийняв спадщину та не відмовився від неї та від Договору. Крім того, ОСОБА_1 надав клопотання про визнання причин пропущення строку позовної давності поважними, просив поновити цей строк. 

Позиція відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції.
Відповідач ОСОБА_2 та її представник адвокат Кононюк В.О. проти задоволення позовних вимог заперечували. У наданому відзиві на позовну заяву ОСОБА_2 вказала, що є донькою та спадкоємицею ОСОБА_3 за заповітом від 22.05.2007 р. Доводи позивача про прийняття ним спадщини шляхом подання заяви у 2005 р. після смерті батька ОСОБА_4 , яка складалася з названого будинку та виконання усіх зобов`язань за Договором є надуманими та безпідставними. Після смерті ОСОБА_4 ніхто не прийняв спадщину. Отже, державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори законно та обґрунтовано направлено лист № 36 від 19.01.2006 р. до КП «БТІ» ОМР з повідомленням про припинення Договору у зв`язку зі смертю набувача. Таким чином, ОСОБА_3 з 31.01.2006 р. знову стала власником спірного житлового будинку згідно ч. 2 ст. 757 ЦК України. Після смерті ОСОБА_4 , усі обов`язки по утриманню та піклуванню матері, в тому числі сплату комунальних платежів, придбання продуктів харчування, одягу, ліків тощо взяла на себе ОСОБА_5 , що підтверджується відповідними квитанціями. ОСОБА_1 допомоги не надавав. В 2016 р. ОСОБА_3 змушена була звертатися до органів соціального захисту з заявою про надання субсидії. Позивач зневажливо ставився до бабусі, про що свідчать її звернення до правоохоронних органів. Надані ним чеки про надання грошових коштів у 2008-2009 рр. на комунальні послуги не свідчать про належне виконання Договору. Частина квитанцій про придбання будівельних матеріалів датовані після смерті ОСОБА_3 . Позивач чинить перешкоди у користування спірним будинком. Щодо того, що ОСОБА_1 тільки у липні 2019 р. стало відомо про порушення права власності на будинок також не відповідає дійсності. Про те, що ОСОБА_3 знову стала власником будинку позивачу стало відомо у 2005 р., оскільки 11.10.2005 р. вона видала йому довіреність на право представлення її інтересів у відповідних організаціях та установах з питання зібрання та підготовки відповідних документів, пов`язаних з продажем спірного майна. Йому було надано правовстановлюючі документи. Позивач декілька місяців займався підготовкою документів, але потім сказав, що йому це не цікаво. Крім того, 15.11.2005 р. ОСОБА_3 склала заповіт на користь позивача, але через зневажливе ставлення позивача, зробила новий заповіт на користь ОСОБА_2 . Таким чином, на момент звернення до суду сплив встановлений ЦК України трирічний строк позовної давності, що має наслідок відмови у позові. Позивач переслідує лише корисливі мотиви заволодіння спірним майном. Отже, клопотання про поновлення строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Позиція відповідача Міністерства юстиції України у суді першої інстанції.
У відзиві представник Міністерства юстиції України у задоволенні позовних вимог просив відмовити. Зазначено, що позовні вимоги не зачіпають права названого відповідача, який в даному випадку не є належним. Міністерство не приймає рішень про нотаріальні дії та не несе відповідальність за прийняті державними нотаріусами рішеннями, діями або бездіяльністю, вони є самостійними суб`єктами права. По суті позову зазначено, що державний нотаріус при відсутності спадкоємців ОСОБА_4 та за заявою ОСОБА_3 про припинення дії Договору, діяв в межах своїх повноважень та у спосіб, передбачений законом.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 про визнання незаконною та скасування нотаріальної дії, заяви про припинення договору довічного утримання, здійснення напису на договорі довічного утримання про припинення, складання та направлення листів про перереєстрацію та втрату чинності договору довічного утримання та вимогою про зняття заборони, відновлення становища, яке існувало до порушення права шляхом рішення про реєстрацію права власності на житловий будинок, скасування про це запису та визнання чинними договору довічного утримання та його реєстрацію, визнання права власності в порядку спадкування за законом відмовлено повністю.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю, посилаючись на порушення судом норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)судом першої інстанції проігноровано факт невикористання довіреності ОСОБА_1 ;
2)суд першої інстанції проігнорував, що факт наявності заповіту на ім`я ОСОБА_1 не свідчить про домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 щодо будинку.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Заслухавши доповідача, розглянувши матеріали справи і доводи, викладені в апеляційній скарзі, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до припису ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Згідно ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що ОСОБА_4 народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в сім`ї ОСОБА_3 та ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 . (т. 1 а.с. 14, 184)
Позивач ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , його батьками записано ОСОБА_4 та ОСОБА_6 , про що видано свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 . (т. 1 а.с. 14)
Відповідач ОСОБА_2 є рідною донькою ОСОБА_3 , рідною сестрою ОСОБА_4 та рідною тіткою позивача ОСОБА_1 .
Згідно із п. 1 Договору довічного утримання від 24.07.1990 р., посвідченого державним нотаріусом П`ятої одеської державної нотаріальної контори Мельник І.М., зареєстрованого в реєстрі за № 3-С-188, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (далі - Договір), ОСОБА_3 передала у власність ОСОБА_4 будинок по АДРЕСА_2 . Вказаний будинок належав ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право особистої власності, виданого Житлокомунвідділом Виконкому Іллічівської районної Ради народних депутатів м. Одеси 22.03.1990 р.
Відповідно до п. 4 Договору ОСОБА_4 зобов`язувався довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в її безкоштовному користуванні одну житлову кімнату площею 10,0 кв.м., відображену на плані 1-2. Вартість матеріального забезпечення (харчування, одяг догляд та необхідна допомога визначена сторонами у розмірі ста карбованців на місяць) (т. 1 а.с. 12, 183)
Право власності на підставі зазначеного Договору було зареєстровано за ОСОБА_4 в реєстрову книгу № 213 під реєстром 21984 стор. 106, що підтверджується Реєстраційним посвідченням від 12.06.1991 р. № 6912, виданим КП «ОМБТІ». (т. 1 а.с. 13) 
ІНФОРМАЦІЯ_1 у віці 43 років помер ОСОБА_4 , про що видано свідоцтво про смерть серії НОМЕР_3 . (т. 1 а.с. 15, 191)
19 січня 2006 року з заявою за індексним номером 33/2-01 в П`яту одеську державну нотаріальну контору звернулася ОСОБА_3 , що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер та у зв`язку з тим, що спадкоємці померлого «Набувача» за Договором відмовилися від прийняття майна, просила на підставі ст. 758 ЦК України припинити дію вказаного Договору та повернути їй правовстановлюючий документ для подальшої її перереєстрації на її ім`я. В цій заяві мається напис державного нотаріуса Н.В. Северової про те, що заявниця особисто розписалась у присутності нотаріуса, її особа перевірена за паспортом, дієздатність перевірена.(т. 1 а.с. 190)
Відповідно до листа завідуючої П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северової Н.В. № 36 від 19.01.2005 р., до КП «ОМБТІ та РОН» направлено Свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок для подальшої перереєстрації на ім`я ОСОБА_3 та повідомлено про те, що Договір втратив чинність у зв`язку зі смертю «Набувача» ОСОБА_4 та згідно ст. 757 ЦК України дія вказаного Договору припиняється. (т. 1 а.с. 193) Вказаний лист містить описку у вихідній даті в зазначенні року, а саме помилково вказано 2005 р. замість 2006 р. 
Також листом завідуючої П`ятої одеської державної нотаріальної контори Северова Н.В. вих. № 73/2-11 від 26.01.2006 р. повідомлено заступника завідуючої Першої одеської державної нотаріальної контори Сажневу Т.А. про припинення Договору та необхідність зняття заборони з будинку. (т. 1 а.с. 194)
З Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 31.01.2006 р. № 9713300 видно, що право власності зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності б/н від 22.03.1990 р., виданого ЖКВ Іллічівської районної ради народних депутатів. (т. 1 а.с. 84)
Згідно із відповіді КП «БТІ» ОМР від 04.07.2019 р. № 4508-07/1879 повідомлено, що станом на 31.12.2012 р. в КП з 12.06.1991 р. по 31.01.2006 р. право власності на житловий будинок АДРЕСА_1 було зареєстровано на праві приватної власності за ОСОБА_4 на підставі Договору. З 31.01.2006 р. право власності на вказаний об`єкт зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності, виданого ЖКО Іллічівського РВК 22.03.1990 р. У листі П`ятої державної нотаріальної контори № 36 від 19.01.2006 р. вказано про те, що Договір довічного утримання втратив силу у зв`язку зі смертю ОСОБА_4 (т. 1 а.с. 30)
Відповідно до ст.ст. 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК).
Згідно із ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її.
Набувач ОСОБА_4 за договором довічного утримання заповіту за життя не склав. Тому спадкування його прав та обов`язків здійснювалось за законом. Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина, яка складалась зокрема з права власності на зазначений будинок та з обов`язків довічно утримувати ОСОБА_3 , забезпечуючи її харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою і зберегти в її безкоштовному користуванні одну житлову кімнату площею 10,0 кв.м., відображену на плані 1-2.
Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.
Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. 
ОСОБА_1 , як спадкоємець першої черги за законом, постійно проживав та був зареєстрованим разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини у спірному будинку (т. 1 а.с. 16). Ця обставина не спростована. Протягом шестимісячного строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, ОСОБА_1 не заявив про відмову від спадщини. Таким чином, ОСОБА_1 вважається таким, що прийняв спадщину.
За змістом статті 425 ЦК УРСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги.
Відповідно до пунктів 4 та 9 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. До договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення.
Тому суд першої інстанції вірно до спірних правовідносин застосував відповідні норми цивільного права, що містяться в ЦК України.
Згідно зі статтею 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.
Відповідно до ст. 757 ЦК України обов`язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється.
Частиною 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов`язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача.
Правові наслідки розірвання договору довічного утримання (догляду) - у зв`язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов`язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення ( ч. 1 ст. 756 ЦК України).
Таким чином, набуте спадкоємцем набувача право власності на майно за договором довічного утримання (догляду) ставиться в залежність від невиконання або неналежного виконання вже новим набувачем обов`язків за договором. В цій правовій конструкції встановлюється особливість правового положення набувача і відчуджувача, а також правового режиму майна, що було передане відчужувачем.
Відповідно до п. 86 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 N 20/5, яка була чинною на час виникнення спірних відносин, у разі смерті фізичної особи - набувача за договором довічного утримання (догляду) при відсутності у неї спадкоємців або при відмові їх від договору довічного утримання (догляду) нотаріус за письмовою заявою відчужувача припиняє дію цього договору, про що на всіх його примірниках робить відповідний напис з посиланням на статтю 757 Цивільного кодексу України. Факт смерті набувача підтверджується свідоцтвом державного органу реєстрації актів цивільного стану про смерть. Відчужувачу повертається приєднаний до примірника договору довічного утримання (догляду) первинний правовстановлювальний документ на майно або його дублікат, який міститься у справах нотаріуса. Разом з листом нотаріуса про припинення дії договору довічного утримання (догляду) цей правовстановлювальний документ (або його дублікат) подається відповідному реєструвальному органу для перереєстрації.
Зі змісту ст. 757 ЦК України, п. 86 названої Інструкції у поєднанні з нормами, що регулюють відносини складу спадщини та її прийняття у їх системному зв`язку, випливає, що у таких випадках припинення дії договору довічного утримання (догляду) можливе лише у разі підтвердження того, що спадкоємець набувача відмовився від прийняття майна, переданого за договором довічного утримання. Лише подання нотаріусу письмової заяви відчужувачем про відмову спадкоємця від договору довічного утримання (догляду) було недостатнім для його припинення. 
Тому нотаріальні дії П`ятої одеської державної нотаріальної контори від 19.01.2005р. про втрату чинності Договору у зв`язку зі смертю «Набувача» ОСОБА_4 і припинення його дії згідно ст. 757 ЦК України з подальшою перереєстрацією органом державної реєстрації - КП «ОМБТІ та РОН» на ім`я ОСОБА_3 . Свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок, а також направлення до Першої Одеської державної нотаріальної контори листа від 26.01.2006 року вих. № 73/2-11 про те, що Договір втратив чинність у зв`язку із смертю ОСОБА_4 та вимогою про зняття заборони з житлового будинку АДРЕСА_1 , повернення ОСОБА_3 примірника цього Договору були передчасними, такими, що порушили права спадкоємця ОСОБА_1 .
Крім того, судом першої інстанції правильно встановлено, що згідно із відповіді Головного територіального управління юстиції в Одеській області від 03.10.2019р. №20360/07-17 повідомлено, що П`ята одеська державна нотаріальна контора ліквідована без правонаступництва на підставі наказу Міністерства юстиції України від 28.12.2017 р. № 4333/5, архівні документи передано до Одеського державного нотаріального архіву. (т. 1 а.с. 170-174) 
Перереєстрація Комунальним підприємством «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об`єктів нерухомості» з 31.01.2006 року права власності на житловий будинок із надвірними спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , за ОСОБА_3 згідно із свідоцтва про право власності, виданого 22.03.1990р. виконавчим комітетом Іллічівської районної ради народних депутатів м. Одеси, листа П`ятої Одеської державної нотаріальної контори від 19.01.2005 р. вих. № 36 була похідною від зазначеної нотаріальні дії П`ятої одеської державної нотаріальної контори від 19.01.2005р., а тому такою, що порушила права спадкоємця ОСОБА_1 .
Судом першої інстанції також вірно встановлено, що ОСОБА_1 не виконував своїх обов`язків набувача. Між ним та ОСОБА_3 була досягнута домовленість про повернення ОСОБА_3 права власності на будинок. Ця обставина підтверджується об`єктивними та достовірними доказами. 
11 жовтня 2005 року ОСОБА_3 надала довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., зареєстровану в реєстрі за №4493, відповідно до якої уповноважила ОСОБА_1 бути представником у відповідних організаціях та установах з питання зібрання та підготовки відповідних документів, пов`язаних з продажем належного їй на праві власності житлового будинку під АДРЕСА_1 . (т. 1 а.с. 85)
ОСОБА_1 прийняв довіреність. Про наявність на руках ОСОБА_1 цієї довіреності ОСОБА_3 зазначала у своїй заяві від 06.11.2007 року на ім`я начальника Хмельницького ВМ Малиновського РВ міліції м. Одеси. ( т. 1 а.с. 86-87)
15 листопада 2005 року ОСОБА_3 склала на користь ОСОБА_1 заповіт, посвідчений П`ятою одеською державною нотаріальною конторою, в якому заповіла йому цей будинок.
Через короткий час стосунки між ОСОБА_3 та ОСОБА_1 значно погіршилися, стали конфліктними. 
22 травня 2007 року ОСОБА_3 склала на користь ОСОБА_2 заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Данкогло В.В., зареєстрований в реєстрі за № 2-692. (т. 1 а.с. 80)
Цим заповітом скасовано попередній заповіт від 15.11.2005р. на користь ОСОБА_1 , зареєстрований в реєстрі за № 1-463. (т. 1 а.с. 81-82)
06 листопада 2007 року ОСОБА_3 зверталася до начальника Хмельницького ВМ Малиновського РВ м. Одеси, 30 листопада 2007 року, 13 лютого 2008 року до начальника Малиновського РВ міліції м. Одеси зі скаргами на свого онука ОСОБА_1 та його співмешканку щодо їх протиправних дій, ображання тощо. В цих скаргах вона зазначала, що онук проживає в її будинку, що у нього є її довіреність і він отримав в ОМБТІ документи на будинок, яким може розпорядитися. Також вона вказувала, що ОСОБА_1 відмовляється сплачувати за світло, воду, опалення (т. 1 а.с. 86-88).
З 2006 року ОСОБА_3 опікувала лише її донька ОСОБА_2 , яка її забезпечувала продуктами харчування та лікування, здійснювала оплату комунальних послуг за будинок по АДРЕСА_2 . 
ОСОБА_2 надано фіскальні чеки на оплату комунальних послуг за 2007-2015, 2017, 2019, на придбання ліків та будівельних матеріалів за 2010, 2011, 2016-2019. (т. 1 а.с. 99-139)
На заяву ОСОБА_3 у 2016 р. їй призначення субсидію на ЖКП у 2016-2017 рр. до особової справи № 9680. (т. 1 а.с. 91-98)
13 вересня 2019 року ОСОБА_2 видано довідку дільничого лікаря ОСОБА_7 про те, що в період з 2008 по 2019 рр. ОСОБА_5 здійснювала догляд за ОСОБА_3 , який їй був необхідний в зв`язку з лікуванням у гастроентеролога, невропатолога і дільничого терапевта. Під час хвороби ОСОБА_3 проживала у доньки ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 140)
Відповідно до виписки з амбулаторної карти ОСОБА_3 витребуваної судом з КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» Одеської міської ради ОСОБА_3 хворіла на хронічне порушення мозкового кровообігу, дисциркуляторну енцефалопатію ІІ ст., гостре порушення мозкового кровообігу за ішемічним типом. (09.01.2019р.), церебральний атеросклероз, ішемічну хворобу серця, дифузний кардіосклероз, гіпертонічну хворобу ІІІ ст., розповсюджений остеохондроз хребта, варикозну хворобу нижніх кінцівок, хронічний панкреатит, хронічний гастрит.
У цій виписці також зазначено, що ОСОБА_3 проживала за адресою: АДРЕСА_3 , тобто в квартирі ОСОБА_2 
ОСОБА_1 надані суду розписки ОСОБА_3 , в яких вона вказує, що отримала кошти від ОСОБА_1 на оплату комунальних послуг з квітня 2008р. по грудень 2009 р. ( т. 1 а.с. 18) 
Ця розписка також свідчить про те, що ОСОБА_1 надавав ці кошти ОСОБА_3 як власнику будинку після її скарг до органів поліції. Цілком очевидно, що ОСОБА_1 не вважав себе власником будинку, як набувач за договором довічного утримання. Власник самостійно утримує і сплачує комунальні платежі за об`єкт своєї власності. 
ОСОБА_1 надані суду накладні і фіскальні чеки щодо придбання будівельних матеріалів, з вибірковим зазначенням дат, зокрема 2009, 2012, 2016, 2019 (т. 1 а.с. 19-26). Самі по собі ці документи не свідчать, що ОСОБА_1 виконував обов`язки набувача.
Судом першої інстанції були допитані свідки за клопотанням ОСОБА_1 і ОСОБА_2 .
Свідки сторони позивача, його рідна тітка ОСОБА_8 , сусідки ОСОБА_9 вказали про добрі відносини між ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_3 . Разом з тим ОСОБА_8 показала, що з ОСОБА_3 вона не спілкувалася. Показання свідка ОСОБА_9 про добрі відносини між ОСОБА_1 та бабусею ОСОБА_3 суперечать іншим доказам.
Свідки сторони відповідача ОСОБА_2 : ОСОБА_11 , хрещеної мати дитини ОСОБА_2 , ОСОБА_12 , подруга ОСОБА_2 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , сусідки ОСОБА_2 показали, що допомога бабусі ОСОБА_15 надавалась лише ОСОБА_2 , яка займалась доглядом, лікуванням, в квартирі якої ОСОБА_3 проживала. Онук ОСОБА_1 ОСОБА_3 не допомагав. Ці відомості їм відомі з особистих спостережень.
Показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 є достовірними і такими, що відповідають письмовим доказам по справі.
Таким чином, твердження ОСОБА_1 , що він належним чином виконував обов`язки набувача за договором довічного утримання, не підтверджені і спростовані.
Згідно із відповіді КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 10» ОМР від 08.01.2020р. повідомлено, що ОСОБА_3 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 з діагнозом: Хронічно судинна-мозкова недостатність. Церебральний атеросклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ ст. Наявність цих захворювань підтверджується випискою з амбулаторної карти хворого від 04.02.2020р. 
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 86 років померла ОСОБА_3 , що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 (актовий запис № 1141) (т. 1 а.с. 26).
Організацією поховання ОСОБА_3 займався ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (т. 1 а.с. 27-28, 141-143) Зазначена обставина не оспорюється ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Згідно із відповіді Малиновської державної нотаріальної контори від 07.04.2019 р. ОСОБА_1 повідомлено про отримання та долучення його заяви про прийняття спадщини до спадкової справи № 109/2019, відкритої після смерті ОСОБА_3 . Цим листом також повідомлено про наявність заповіту не на його користь (т. 1 а.с. 31).
Отже, достовірно знаючи, що власником спірного будинку була ОСОБА_3 , позивач ОСОБА_1 був переконаний, що має право на спадкування будинку по АДРЕСА_2 після смерті бабусі. Після отримання цієї відповіді Малиновської державної нотаріальної контори від 07.04.2019р. ОСОБА_1 21.06.2019р. звернувся з заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_4 . Очевидно, що ця заява ОСОБА_1 подана за порадою адвоката, щоб мати, на їх думку, підстави претендувати на спірний будинок.
Спадкова справа №24/2019 після смерті ОСОБА_4 була заведена 21.06.2019р. приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ланіною В.І. (т. 1 а.с. 29) Зазначене підтверджено відповіддю Одеського державного нотаріального архіву від 24.10.2019р. № 3682/01-20 з посиланням на Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру від 17.10.2019р. (т. 1 а.с. 181)
Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.11.2019р. ОСОБА_1 було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 у зв`язку з ненаданням документів, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок під АДРЕСА_2 . (т. 1 а.с. 219)
Доводи сторони позивача, що підстави відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті ОСОБА_4 мають значення для вирішення справи не приймаються до уваги. У нотаріуса Ланіної В.І. були відсутні документи, що підтверджують право власності спадкодавця на житловий будинок під АДРЕСА_2 . Тому вона не могла виносити постанову за іншими підставами. 
ОСОБА_1 не виконав своєчасно свої обов`язки щодо звернення до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (частина перша статті 1222, частини перша та третя статті 1268, частина перша статті 1273, частина перша статті 1297 ЦК України)
Посилання ОСОБА_1 на те, що він протягом 6-ти місяців після смерті батька звертався до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини не підтверджено належними і допустимими доказами. Тому вірно були визначені я судом недостовірним і неправдивим.
ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги після смерті ОСОБА_3 
ОСОБА_2 в установленому ЦК України порядку прийняла спадщину (ч. 3 ст. 1268) після смерті ОСОБА_3 , яка відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. (статті 256 і 257 ЦК)
Для суду очевидним є факт пропуску строку позовної давності позивачем, цей факт визнається самим позивачем.
При цьому, ОСОБА_1 стверджує, що про порушення свого права він дізнався лише у липні 2019 року.
Відповідно до частин 4 і 5 ст. 267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.
На спірні правовідносини, окрім визнання незаконною заяви від 19.01.2006 року ОСОБА_3 про припинення Договору у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , поширюється загальна позовна давність тривалістю у три роки.
Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). 
Судом першої інстанції достовірно встановлено, що ОСОБА_1 міг довідатися про порушення свого права з 01.02.2006 року, тобто з наступного дня після реєстрації права власності на будинок за ОСОБА_3 , коли у нього з`явилась об`єктивна можливість дізнатися про обставини порушення його прав. Тим більше, що цьому передували видача довіреності і складання заповіту.
Вирішуючи питання про поважність причин пропуску ОСОБА_1 позовної давності, суд першої інстанції обґрунтовано виходить з того, що позивач не навів такі причини, не встановлені вони й судом. У ОСОБА_1 не було в наявності обставин, які з об`єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання ним позову. З позовом він звернувся лише в серпні 2019 року, а його права були порушені в січні 2006 року, тобто більше 13 років тому.
За спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі і відсутності поважності причин пропуску позовної давності, суд першої інстанції правильно відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог, окрім вимоги про визнання незаконною заяви від 19.01.2006 року ОСОБА_3 про припинення Договору у зв`язку із смертю ОСОБА_4 .
Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачає, що кожен має право на справедливий розгляд його справи судом. 
ЄСПЛ зауважує, що періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (див. mutatis mutandis рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року («OAO Neftyanaya Kompaniya Yukos v. Russia», заява № 14902/04, § 570), «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року («Stubbings and Others v. the United Kingdom», заяви № 22083/93 і № 22095/93, § 51)).
Європейський суд з прав людини також зауважив, що відмова національного суду обґрунтувати причину відхилення заперечення стосовно спливу позовної давності є порушенням статті 6 Конвенції. Встановлена законом позовна давність була важливим аргументом, вказаним компанією-заявником в ході судового розгляду. Якби він був прийнятий, то це, можливо, могло призвести до відмови в позові. Проте, суд не навів ніяких обґрунтованих причин для неприйняття до уваги цього важливого аргументу (GRAFESCOLO S.R.L. v. THE REPUBLIC OF MOLDOVA, № 36157/08, § 22, 23, від 22 липня 2014 року).
Якби ОСОБА_1 своєчасно захистив свої права спадкоємця і набувача, то у його відносинах з ОСОБА_3 , а у останньої з ОСОБА_2 , гарантувалася б правова визначеність та остаточність.
Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України).
Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України.
У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено право на справедливий суд.
Задоволення позову ОСОБА_1 при зазначених обставинах було б несправедливим. Суд неодноразово сприяв сторонам у досягненні компромісу, мирової угоди, але ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не домовилися, що не перешкоджає їм домовитись у майбутньому.
Суд не вирішував питання про право проживання ОСОБА_1 у спірному будинку.
Рішенням суду не порушується ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, ст. ст. 317, 319 і 321 ЦК України. Позивач тривалий час, без поважних причин не піклувався і не захищав своє право власності. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові, що визнається національним законодавством і практикою застосування ЄСПЛ Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 
Заява ОСОБА_3 від 19.01.2006 року про припинення Договору у зв`язку із смертю ОСОБА_4 , відмовою його спадкоємців від прийняття майна згідно ст. 758 ЦК України не може бути визнана судом незаконною та скасована, тому що така заява відповідала дійсності і сама по собі не породжувала правових наслідків. Тому в цій частині позовних вимог суд першої інстанції вірно відмовив по суті.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довів обставини, на які посилався як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надав. 
Щодо доводів апеляційної скарги, то судова колегія зазначає, що у тексті апеляційної скарги ОСОБА_1 сам вказує на той факт, що «стосовно заповіту були розмови, що ОСОБА_3 зробить такий заповіт», тобто позивач ОСОБА_1 був обізнаний про можливість укладання юридичної домовленості між ним та ОСОБА_3 .
Твердження скаржника в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального закону, не є такими, що порушують розгляд справи по суті.
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.
Крім того судова колегія вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
Справа розглянута по суті правильно, законних підстав для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції немає.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду залишити без змін. 

Повний текст судового рішення.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до ч. 7 ст. 268 ЦПК України рішення суду (повне або скорочене) підписується всім складом суду у день його складення і додається до справи.
Суддя-учасник колегії Дришлюк А.І. перебував у відпустці з 18 жовтня по 19 листопада 2021 року включно, що підтверджується довідкою №335д від 22.11.2021р. відділу кадрової роботи та управління персоналом.
Повне судове рішення виготовлено 22 листопада 2021 року.
Керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 02 червня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 22 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        Р.Д. Громік

Судді:                                                        М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк