ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

          27 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № П/811/2083/15	

          Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

          головуючого судді     Панченко О.М. (доповідач),
          суддів:                      Іванова С.М., Чередниченка В.Є.,      

розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за апеляційною скаргою Державної митної служби України 
на рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року (м. Кропивницький, суддя Хилько Л.І.) у справі № П/811/2083/15  
за позовом   ОСОБА_1  
до Кіровоградської митниці ДФС, Дніпровської митниці Держмитслужби, Державної митної служби України          
про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, - 

встановив:

Позивач звернувся до суду першої інстанції з позовом, в якому просив:
- визнати протиправним та скасувати наказ "Про звільнення ОСОБА_1 " №92-о від 16 червня 2015 року; 
- зобов`язати відповідача поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора митного поста "Олександрія" Кіровоградської митниці Міндоходів з 17 червня 2015 року;
- зобов`язати Дніпровську митницю Держмитслужби, як правонаступника Кіровоградської митниці ДФС, перевести ОСОБА_1 на посаду в структурі Дніпровської митниці Держмитслужби, яка належить до посади державної служби категорії В підкатегорії В3 (державні інспектори самостійних та несамостійних структурних підрозділів), тобто перевести на рівнозначну посаду;
- стягнути з Дніпровської митниці Держмитслужби середній заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 17 червня 2015 року по дату винесення рішення у справі про поновлення на роботі (станом на 08.10.2020 р. ця сума складає 322 726,26 грн. з урахуванням податків і зборів);
- допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах суми стягнення за один місяць.

Рішенням Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року задоволено частково, а саме:
- визнано протиправним і скасовано наказ Міндоходів і зборів України від 16 червня 2015 року №92-о “Про звільнення ОСОБА_1 ” з посади державного інспектора митного поста “Олександрія” Кіровоградської митниці Міндоходів;
- зобов`язано Державну митну службу України поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора митного поста “Олександрія” Кіровоградської митниці Міндоходів або на рівнозначній посаді, яку він займав до звільнення з 17 червня 2015 року.
- стягнуто з Дніпровської митниці Держмитслужби на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 17 чернвя  2015 року по 22 лютого 2021 року в сумі 427848 грн 68 коп. (з проведенням обов`язкових відрахувань податків і зборів).

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, Державна митна служба України оскаржила його в апеляційному порядку, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що згідно положень ч. 3 ст. 546 МКУ (в редакції, чинній на момент звільнення позивача) Житомирська митниця Міндоходів була територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову і митну політику, і підпорядковується йому. Таким чином, заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону України № 1682-VII від 16.09.2014 «Про очищення влади» (далі - Закон № 1682) застосовуються до ОСОБА_1 , що не було враховано судом першої інстанції.
Позиція суду першої інстанції про неможливість застосування норм Закону № 1682 з мотивів їх невідповідності Конституції України, є хибною, оскільки на момент прийняття спірного наказу Конституційним Судом України норми Закону № 1682 не були визнані неконституційними. 
Згідно додатків 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 02.10.2019 № 858 «Про утворення територіальних органів Державної митної служби» утворено, зокрема, територіальний орган Дніпровську митницю Держмитслужби до якого приєднано Кіровоградську митницю ДФС. Згідно із розпорядженням Кабінету Міністрів України від 04.12.2019 № 1217-р з 08.12.2019 Державна митна служба України почала здійснювати функцій і повноважень ДФС України, що припиняється, з реалізації державної митної політики, державної політики у сфері боротьби з правопорушеннями під час застосування законодавства з питань державної митної справи. 30.09.2020 Кабінет Міністрів України прийняв постанову № 895 «Деякі питання територіальний органів Державної митної служби», пунктом 1 якої реорганізував територіальні органи Державної митної служби за переліком згідно з додатком шляхом їх приєднання до Державної митної служби. Разом з цим, наказом Держмитслужби від 28.11.2019 № 42 «Про організацію роботи з кадрового забезпечення» визначено перелік посад, призначення на які та звільнення з яких здійснюється Головою Держмитслужби, а саме: державні службовці та працівники структурних підрозділів апарату Держмитслужби (за винятком посад заступників Голови Держмитслужби); керівники територіальних органів Держмитслужби та їх заступники; начальники митних постів. На сьогодні Дніпровська митниця Держмитслужби продовжує здійснювати відповідні функції та повноваження, а тому є належною стороною з виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22.02.2021 року в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді.
Скаржник також зазначає, що задовольняючи позовні вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу понад один рік, суд першої інстанції відповідно до ст. 235 КЗпП України в обов`язковому порядку мав обґрунтувати відсутність вини позивача в затягуванні процесу розгляду справи. Однак жодних мотивувань з цього приводу в оскаржуваному рішенні судом не наведено. Зупинення провадження у даній справі і його поновлення відбувалось на підставі клопотань позивача, а тому наявні всі ознаки затягування розгляду даної справи з вини позивача більше п`яти років.
Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.
Позивач надіслав до суду відзив на апеляційну скаргу у якому просить суд залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Дослідивши докази, наявні в матеріалах справи, перевіривши в межах доводів апеляційної скарги дотримання судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що у період з 12.11.2014 року позивач займав посаду  державного інспектора митного поста “Олександрія” Кіровоградської митниці Міндоходів.
Наказом Міністерства доходів і зборів України від  16 червня 2015 року № 92-о позивача звільнено з посади  державного інспектора митного поста “Олександрія” Кіровоградської митниці Міндоходів з підстав, передбачених Законом України “Про очищення влади”, пункту 7-2 частини 1 статті 36 Кодексу законів про працю України (далі – КЗпП України) (т.1, а.с.8).
Наказ від 16 червня 2015 року № 92о прийнято на підставі довідки про результати перевірки відомостей, зазначених в особовій справі та/або трудовій книжці позивача, від 15.06.2015 року та доповідної записки директора Департаменту персоналу ДФС України Кириленка І.С. від 15.06.2015 року, які свідчать про встановлення обставин відповідності позивача критеріям, передбачених Законом України “Про очищення влади”.
Відповідно до довідки про результати перевірки відомостей, зазначеній в особовій справі та/або трудовій книжці від 16.05.2015, ОСОБА_1 в період з 09.10.2013 по 07.04.2014 обіймав посаду начальника Житомирської митниці Міндоходів (т.1 а.с.224), що свідчить про необхідність застосування заборони, визначеної ч. 3 ст. 1 Закону України “Про очищення влади”.
Не погодившись із наказом  Міністерства доходів і зборів України від  16 червня 2015 року № 92-о, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Суд першої інстанції дійшов висновку про задоволення позовних вимог позивача в частині визнання протиправним та скасування наказу Міндоходів і зборів України від 16 червня 2015 року №92-о, зобов`язання Державної митної служби України поновити ОСОБА_1 на посаді, стягнення з Дніпровської митниці Держмитслужби на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 427848 грн. 68 коп., оскільки відповідачами не було надано суду належних та допустимих доказів щодо вчинення позивачем дій та заходів (та/або сприяння їх здійсненню), спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Суд апеляційної інстанції частково погоджується з вказаними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
На думку скаржника, наказ Міністерства доходів і зборів України від  16 червня 2015 року № 92-о є правомірним, оскільки позивач з 09.10.2013 року по 07.04.2014 обіймав посаду начальника Житомирської митниці Міндоходів, на яку поширюється заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 Закону України “Про очищення влади”. На час прийняття наказу Міністерства доходів і зборів України від  16 червня 2015 року № 92-о Закон України “Про очищення влади” був чинним та підлягав застосуванню.
Згідно частини 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена ч. 3 ст. 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади (посад) за власним бажанням: керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, районах у місті Києві.
Пунктами 2 та 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:
1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;
2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.
Закони та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.
Стаття 3 "Критерії здійснення очищення влади (люстрації)" Закону України "Про очищення влади" місить вичерпний перелік підстав для звільнення працівника із займаної посади в обов`язковому порядку, тобто у випадку відповідності працівника цим критеріям у суб`єкта владних повноважень виникає імперативний обов`язок звільнити працівника.
Колегія суддів погоджується з доводами скаржника, що встановлювати відповідність Конституції України норм окремих Законів України належить виключно до компетенції Конституційного Суду України, а інші органи правосуддя таких повноважень не мають.
Проте, на думку колегії суддів, ця обставина не є перешкодою для встановлення правомірності або не правомірності оскарженого позивачем наказу про звільнення.
Так, відповідно до частин 1, 2, 3, 5, 6 ст. 7 КАС України суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені Конституцією та законами України.
У разі невідповідності правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України.
Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.
У разі відсутності закону, що регулює відповідні правовідносини, суд застосовує закон, що регулює подібні правовідносини (аналогія закону), а за відсутності такого закону суд виходить із конституційних принципів і загальних засад права (аналогія права). Аналогія закону та аналогія права не застосовується для визначення підстав, меж повноважень та способу дій органів державної влади та місцевого самоврядування.
Відповідно до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права.
Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Отже, у випадку, якщо нормативно-правовий акт частково або в цілому не відповідає змісту іншого нормативно-правового акта, суд має право застосувати до спірних правовідносин нормативно-правовий акт вищої юридичної сили, а за відсутності належного нормативно-правового регулювання спірних правовідносин - аналогію закону або аналогію права.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 2 КАС України однією із засад (принципів) судочинства визначено верховенство права.
Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).
Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини (ч. 2 ст. 6 КАС України).
Відповідно до преамбули Закону України "Про очищення влади" цей Закон визначає правові та організаційні засади проведення очищення влади (люстрації) для захисту та утвердження демократичних цінностей, верховенства права та прав людини в Україні.
Статтею 1 Закону України "Про очищення влади", яка має назву "Основні засади очищення влади",  передбачено, що очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування (ч.1).
Очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист (ч. 2).
Отже, звільнення особи відповідно до Закону України "Про очищення влади" свідчить про те, що державою офіційно визнано те, що особа, яка займала певну керівну посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не була звільнена за власним бажанням, приймала рішення або своїми діями чи бездіяльністю здійснювала заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Цей висновок безпосередньо випливає зі змісту ч. 2 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".
Таким чином, з огляду на зміст вказаних статей та мету прийняття закону можна дійти висновку, що положення ч. 3 ст. 1, п. 4 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про очищення влади" не можуть бути застосовані окремо без урахування основних засад цього закону та мети його прийняття. 
Тобто, сам по собі такий критерій, як зайняття особою керівної посади у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не звільнення в цей період з відповідної посади за власним бажанням, очевидно не може бути свідченням про вчинення особою зазначених діянь. 
Водночас не вчинення посадовою особою зазначених вище дій чи бездіяльності або не прийняття зазначених рішень виключає можливість застосування положень Закону України "Про очищення влади", оскільки цей закон очевидно не стосується осіб, які, перебуваючи на керівних посадах, сумлінно виконували свої посадові обов`язки.
Відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.
Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.
Відповідно до положень ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. 
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
У рішенні від 24.07.2014 р. у справі "Будченко проти України" №38677/06 Європейський суд з прав людини зазначив, що є втручанням у право заявника за ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та порушенням цієї статті у зв`язку з відмовою заявнику через не існування механізму реалізації відповідного законодавчого положення. 
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Таким чином, гарантії щодо незаконного звільнення та презумпція невинуватості є конституційними нормами прямої дії, які є юридично вищими порівняно з нормами Закону України "Про очищення влади", на які посилається скаржник, тому норми Закону України "Про очищення влади" в частині, що суперечать конституційним правам позивача не підлягають застосуванню. 
Відсутність передбаченого чинним законодавством нормативного регулювання обов`язку щодо встановлення обставин про прийняття посадовою особою рішень, вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, не може бути підставою для не вчинення суб`єктом владних повноважень певних дій щодо встановлення цих обставин, з огляду на передбачений чинним законодавством обов`язок забезпечити дотримання конституційних прав позивача та належним чином обґрунтувати своє рішення, а у випадку його оскарження в судовому порядку – довести суду правомірність цього рішення.
Проте, ані спірний наказ, ані апеляційна скарга не містять доводів щодо встановлення суб`єктом владних повноважень обставин, що свідчать про прийняття позивачем рішень на час перебування на керівній посаді у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року або вчинення дій чи бездіяльності, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.
Крім того, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції.
Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.
У справі Мейлоун проти Сполученого Королівства (Malone v. the United Kingdom) Європейський суд з прав людини, зокрема зазначив, що не можна вважати втручання законним, якщо юридичні повноваження виконавчої влади виражаються в термінах необмеженої влади. Закон повинен указувати межі будь-яких повноважень компетентної влади і способів їх здійснення. Закон повинен з достатньою ясністю і з урахуванням законної мети конкретного заходу надавати особі необхідний захист від свавільного втручання. Висновок про те, що втручання не відповідає закону, достатній для висновку про порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі "Полях та інші проти України" (заяви №58812/15, №53217/16, №59099/16, №23231/18, №47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі "Полях та інші проти України"), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців із забороною обіймати посади державної служби на підставі приписів Закону України "Про очищення влади", що одразу призвело до втрати всіх своїх здобутків.
У цьому рішенні ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, які призвели до втручання в право на приватне життя, гарантоване статтею 8 Конвенції. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.
Такими чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що скаржник не довів суду правомірність прийняття наказу Міндоходів і зборів України від 16 червня 2015 року №92-о “Про звільнення ОСОБА_1 ”.
Відповідно до статті 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Скаржник в апеляційній скарзі не заперечує правильність розрахунку суду середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Проте, скаржник звертає увагу на те що, справа розглядалася більше п`яти років з вини позивача, про що, на його думку, свідчать заяви позивача про зупинення та поновлення провадження у справі.
На думку колегії суддів, вказані доводи є безпідставними, оскільки подання відповідних заяв є правом учасників справи. Водночас відповідне рішення про зупинення про зупинення або поновлення розгляду справи приймається судом лише за наявності передбачених КАС України підстав, а не бажання сторони у справі розглянути справу у більш тривалий строк.
Таким чином, вказані скаржником доводи не свідчать про наявність вини позивача у розгляді справи більше одного року та, як наслідок, підстав для обмеження виплати позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу одним роком.

Колегія суддів погоджується з доводами скаржника про те, що рішення суду в частині поновлення позивача на роботі має бути виконано саме Дніпровською митницею Держмитслужби, з огляду на таке.
Так, судом першої інстанції встановлено та не заперечується позивачем, що Дніпровська митниця Держмитслужби є правонаступником Кіровоградської митниці Міндоходів.
Відповідно до відзиву позивача та копії наказу Дніпровської митниці Держмитслужби від 16.06.2021 №291-о "Про поновлення на посаді ОСОБА_1 " на виконання рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі №П/811/2083/15 його поновлено на посаді державного інспектора відділу митного оформлення №1 митного поста "Запоріжжя-аеропорт" Дніпровської митниці Держмитслужби, яка є рівнозначною посаді державного інспектора митного поста "Олександрія" Кіровоградської митниці Міндоходів, та станом на час подання відзиву він працює на цій посаді.
Отже, з огляду на доводи скаржника та дії Дніпровської митниці Держмитслужби щодо поновлення позивача на посаді, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зміни рішення суду першої інстанції в частині зазначення суб`єкта владних повноважень, який має поновити позивача на посаді. 
Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах “Салов проти України” (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), “Проніна проти України” (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та “Серявін та інші проти України” (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі “Руїс Торіха проти Іспанії” (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).
Отже, інші доводи апеляційної скарги не потребують правового аналізу, оскільки не мають вирішального значення. 
Відповідно до частин 1 - 4 ст. 317 КАС України судове рішення суду першої інстанції може бути змінено шляхом доповнення або зміни його мотивувальної та (або) резолютивної частини у разі: 1) неповного з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідності висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) неправильного застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права. 

Керуючись статтями 317, 321, 322 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, - 

постановив:

Апеляційну скаргу Державної митної служби України задовольнити частково.
Рішення Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 лютого 2021 року у справі № П/811/2083/15 змінити, виклавши третій абзац резолютивної частини рішення наступними чином: 
"Зобов`язати Дніпровську митницю Держмитслужби поновити ОСОБА_1 на посаді державного інспектора митного поста “Олександрія” Кіровоградської митниці Міндоходів або на рівнозначній посаді, яку він займав до звільнення з 17 червня 2015 року".

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду за наявності підстав, передбачених частиною 5 статті 291, пунктом 2 частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
   
          Головуючий суддя                                                                      О.М. Панченко 

          Суддя                                                                                          С.М. Іванов 

          Суддя                                                                                          В.Є. Чередниченко