ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/920/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №692/808/20 Категорія: 314000000 	Левченко Л. О. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Нерушак Л. В. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       22 листопада 2021 року Черкаський апеляційний суд  в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ :

Головуючого         Нерушак Л.В. ( суддя - доповідач )         
Суддів                 Бородійчука В.Г., Василенко Л.І.
За участю секретарів Винник І.М.
       
учасники справи: 
позивач – ОСОБА_1 ;
відповідач – ОСОБА_2 ;
третя особа – приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В.;
особа, яка подає апеляційну скаргу – ОСОБА_3 

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 13.10.2020 року, постановлене під головуванням судді Левченко Л.О., 13.10.2020 року у залі № 2 Драбівського районного суду Черкаської області, повний текст рішення складений 22.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними, -

в с т а н о в и в :

 
       10.08.2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними.
Позовні вимоги мотивовані позивачем тим, що ОСОБА_2 має похилий вік, поганий стан здоров`я та потребує сторонньої допомоги. Таку допомогу ОСОБА_1 надавав відповідач ОСОБА_2 , який є її онуком. 
       В позовній заяві позивач вказує, що ОСОБА_1 запропонувала ОСОБА_2 укласти договір, який би гарантував їй догляд, а відповідачу перехід права власності на будинок позивача та інше майно після смерті позивача. При цьому, ОСОБА_4 мала на увазі договір довічного утримання.
       20.06.2011 року відповідач ОСОБА_2 доставив позивача ОСОБА_1 в смт. Драбів до нотаріуса, де між сторонами було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок, загальною площею 0,42 га, з них 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться по АДРЕСА_1 , які посвідчені приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. 
        У 2020 року від своїх родичів ОСОБА_1 дізналась, що були укладені договори купівлі-продажу майна, а не інші, тому будинок та земельна ділянка загальною площею 0,42 їй не належать. В зв`язку з тим, що позивач ОСОБА_1 не мала наміру укласти договір купівлі-продажу майна та вважала, що підписує договір довічного утримання, так як не бажала переходу права власності на своє житло за її життя, а вищевказаний будинок є її єдиним житлом, у якому позивач проживала й після укладення правочинів, вона помилялася щодо обставин, які мають істотне значення при укладені договорів.
       В зв`язку з вищевикладеним ОСОБА_1 просила суд визнати недійсними договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , земельної ділянки кадастровий номер 7120680800:01:001:1184 площею 0,25 га, земельної ділянки кадастровий номер 7120680800:01:001:1185, площею 0,17 га та скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на них.
       Рішенням Драбівського районного суду Черкаської області від 13.10.2020 року позовні вимоги ОСОБА_1 - задоволено.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.06.2011 року, зареєстрований за № 410, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на житловий будинок по АДРЕСА_1 .
       Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 7120680800:01:001:1184, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.06.2011 року, зареєстрований за № 412, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,25га, кадастровий номер 7120680800:01:001:1184.
Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,17 га кадастровий номер 7120680800:01:001:1185, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 20.06.2011 року, зареєстрований за № 413, посвідченим приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. та скасовано державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на земельну ділянку, площею 0,17га кадастровий номер 7120680800:01:001:1185.
       Стягнуто з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір у сумі 2 522,40 грн.
       Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 , яка не є стороною у справі, участі у розгляді справи не приймала, вважаючи, що вказаним рішенням порушено її законної права та інтереси, оскаржила рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, подавши апеляційну скаргу.
       В обґрунтування доводів апеляційної скарги скаржник вказує, що рішення Драбівського районного суду Черкаської області є таким, яке ухвалене за неповного з`ясування обставин, що мають значення для справи через незалучення до справи усіх зацікавлених осіб, що унеможливлює подання відповідних заяв по суті, доказів, заперечень та пояснень.
       Скаржник вважає, що судом першої інстанції належним чином не оцінено та не вказано причин неприйняття пояснення приватного нотаріуса Драбівського районного нотаріального округа, що наявні у справі, згідно яких договори купівлі-продажу майна укладені та посвідчені з дотриманням чинного законодавства.
       В апеляційній скарзі скаржник звертає увагу на те, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перед підписанням договорів були ознайомлені з їх змістом, перебували в здоровому розумі, діяли добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки договорів.
       Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд визнав доведеним обставини, що позивач при укладенні договору купівлі-продажу помилялася щодо природи цих правочинів та істотних умов, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, в той час, як було укладено договори купівлі-продажу майна. Разом з тим, у справі відсутні будь – які докази вказаному твердженню, висловленому в позовній заяві, підписаній від імені ОСОБА_1 та визначеному судом таким, що є доведеними.
       Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що крім тверджень про недійсність договорів купівлі-продажу, викладених у позовній заяві, та тверджень відповідача, який визнав позов, жодних доказів щодо недійсності зазначених договорів до справи не додано та судом не досліджено.
       Також скаржник в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що в реєстрах щодо прав власності та обтяжень на нерухоме майно до цього часу, як будинок, так і земельні ділянки, правочини щодо придбання яких визнано недійсним, на праві власності рахуються за ОСОБА_2 , що підтверджує припущення скаржника про фіктивність позовної заяви та звернення до суду.
       У зв`язку з наведеним, ОСОБА_3 вважає, що єдиною метою звернення до суду із позовом (справа № 692/808/20) є виведення об`єктів нерухомого майна із загального обсягу майна, що є предметом спору, у межах розгляду іншої цивільної справи про поділ майна подружжя. 
       В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 13.10.2020 року у справі № 692/808/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову на стороні відповідача приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. про визнання недійсними договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок від 20.06.2011 року та ухвалити нове рішення у справі, яким відмовити у задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 . 
       Відзив на адресу Черкаського апеляційного суду на апеляційну скаргу не надходив.
       У відповідності до ч. 3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
       Заслухавши суддю - доповідача, пояснення відповідача, представника відповідача, правонаступника позивача, скаржника та представника скаржника, які з?явились в судове засідання, вивчивши та обговоривши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши доводи скаржника, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.
       Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
       Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
       Відповідно ст. 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
       Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
       Рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам, оскільки ґрунтується на повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в сукупності.
       Вирішуючи спір та ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог про визнання договорів купівлі – продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними, суд першої інстанції виходив з обґрунтованості та доведеності позовних вимог, пославшись, що позивачем доведено факт, що позивач є людиною похилого віку, хворіє, за станом здоров?я потребує стороннього догляду, спірне майно, а саме будинок є її єдиним житлом, у якому вона продовжувала проживати після укладення договорів та отримувала догляд від відповідача, з яким уклала договір, фактично розпоряджалася житловим будинком та оплачувала комунальні послуги, коштів за відчуження будинку та земельної ділянки не отримувала, що визнав відповідач, підтвердивши, що не сплачував коштів за будинок та земельні ділянки, оскільки таких коштів подружжя не мало.
       За встановлених судом обставини справи, районний суд прийшов до висновку, що 20.06.2011року при укладені між позивачем та відповідачем правочинів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 помилялась щодо природи цих правочинів та істотних умов, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, в той час, як було укладеного договори купівлі-продажу майна.
       Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх такими, що відповідають обставинам справи та вимогам закону, оскільки судом першої інстанції встановлено дійсні обставини справи, дано належну оцінку зібраним доказам, правильно застосовано норми матеріального права, не допущено порушень норм процесуального права, які призвели б до неправильного вирішення справи, та ухвалено у справі законне і обґрунтоване рішення, підстав для скасування якого, апеляційний суд не вбачає, виходячи з наступного.
       Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено обов`язок сторін доводити ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
       Згідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд.
       Однією з основних засад судочинства, визначених п.8 ч.3 ст. 129 Конституції України, є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду.
       Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2 було укладено договори купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 та земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 7120680800:01:001:1184, земельної ділянки, площею 0,17 га кадастровий номер 7120680800:01:001:1185 від 20.06.2011року ( а. с. 68, 82, 89).
       20.06. 2011 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,25 га, кадастровий номер 7120680800:01:001:1184, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за № 412, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. 
       20.06. 2011 року укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,17 га кадастровий номер 7120680800:01:001:1185, між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за № 413, посвідченим приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В. 
       20.06. 2011 року укладено договір купівлі-продажу житлового будинку по АДРЕСА_1 , між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , зареєстрований за № 410, посвідчений приватним нотаріусом Драбівського районного нотаріального округу Черкаської області Петраченком О.В.
        ОСОБА_1 , звертаючись до суду з даним позовом, позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона, підписуючи вищезазначені договори, вважала, що підписує саме договори довічного утримання, так як не мала наміру укладати договір купівлі-продажу майна й відчужувати своє єдине житло.
       Предметом позову є визнання недійсним вищезазначених договорів купівлі-продажу будинку та земельних ділянок від 20.06.2011 року.
       Позивач ОСОБА_1  померла ІНФОРМАЦІЯ_1 , після  ухвалення    рішення судом першої інстанції 13. 10. 2020 року, яке було оскаржено ОСОБА_3    16 квітня 2021 року.         Відповідно до положень ч.1 ст. 55 ЦПК України у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов?язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу.
Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов?язкові для нього так само, як вони були обов?язкові для особи, яку він замінив.
       Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 10.11.2021 року було залучено до участі у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними, в якості правонаступника позивача ОСОБА_1 її дочку, ОСОБА_5 у зв`язку зі смертю позивача ОСОБА_1 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників згідно частини першої статті 1 ЦК України.
       Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
        Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
       Статтею 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 
Відповідно до положень частин третьої та четвертої статті 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. 
Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.
       Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
       Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов?язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.
Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України.
       Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
       Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
       Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
       Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
       Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
        Згідно ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін. Таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
       Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об?єкта тощо. Найчастіше хибне сприйняття стосується правової природи та предмета правочину, що може виникнути при визначенні тотожності предмета або його якості.
       Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, та надати відповідні докази, які б свідчили про її помилку, зокрема, щодо правової природи правочину.
       Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які створили справжню волю особи. Помилка – це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був вчинений. Для визнання правочину недійсним, як укладеного під впливом помилки, необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
       Вищевикладена позиція викладена у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсним».
       Враховуючи вищевикладену позицію, суд першої інстанції вірно послався, що особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних та допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку – неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є вік позивача, стан здоров?я та потреба у зв`язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного житла; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором та продовження позивачем проживання в спірному житловому будинку після укладення договору.
       Лише в разі встановлених вказаних вище обставин норми ч. 1 ст. 229 та ст.ст. 203 і 655 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. 
       Аналогічний висновок міститься й у постанові Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 173/1468/16-ц.
       Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , на момент ухвалення оскаржуваного рішення була людиною похилого віку, хворіла, за станом здоров?я потребувала стороннього догляду, спірне майно, а саме будинок був її єдиним житлом, у якому вона продовжувала проживати після укладення договорів та отримувала догляд від відповідача, з яким уклала договір, фактично розпоряджалася житловим будинком та оплачувала комунальні послуги, коштів за відчуження будинку та земельної ділянки не отримувала, що підтвердив відповідач, вказавши, що подружжя ОСОБА_6 не мало коштів на придбання майна. 
       Під час розгляду справи судом апеляційної інстанції встановлено та підтверджується доказами в матеріалах справи, що в судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 позовні вимоги визнав повністю, проти їх задоволення не заперечував. Відповідач підтвердив, що дійсно не повідомляв позивача про природу укладених договорів та їх істотні умови, самостійно збирав необхідні документи та надав їх нотаріусу, ніяких коштів позивачу на виконання договорів купівлі-продажу не сплачував, так як кошти у подружжя були відсутні, передачі майна не відбувалося, так як позивач продовжувала проживати у своєму будинку. 
        Після укладення оспорюваних договорів позивач ОСОБА_1 продовжувала проживати в будинку, сплачувала комунальні платежі та несла витрати по поточному ремонту та утриманню будинку, що визнається відповідачем та підтверджується правонаступником позивача ОСОБА_5 , яка є дочкою померлої та матір?ю відповідача.
       Вказані обставини свідчать про те, що 20.06.2011року при укладені між позивачем та відповідачем правочинів з приводу купівлі-продажу нерухомого майна позивач ОСОБА_1 помилялась щодо природи цих правочинів та істотних умов, вважаючи, що укладає договір довічного утримання, в той час як було укладеного договори купівлі-продажу майна.
Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.
       Перевіривши обставини справи, предмет позову та його обґрунтування, суд першої інстанції прийшов до висновку, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси осіб, а тому може бути прийнято судом, з чим і погоджується колегія суддів апеляційного суду.
       Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно положень статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
       Відповідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
       У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
       Суд першої інстанції, з яким погоджується апеляційний суд, дійшов висновку про визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним, так як при його укладенні воля сторін не відповідала зовнішньому її прояву та одна із сторін не передбачала реального настання правових наслідків, обумовлених вказаним правочином.
       Доводи скаржника стосовно того, що всі дії з урахуванням стану здоров`я позивача та її похилого віку, стосовно подання позовної заяви та подальших заяв щодо руху справи, зібрання документів у справі вчиняв самостійно відповідач ОСОБА_2 з метою позбавлення права власності ОСОБА_3 на нерухоме майно, набуте під час проживання із ним у шлюбі не підлягають до задоволення, оскільки дані доводи скаржника є недоведеними жодними належними, достовірними доказами у відповідності до норм ст.ст.76-77 ЦПК України.
       Твердження скаржника стосовно того, що дійсно між позивачем та відповідачем було досягнуто домовленості саме про укладення договорів купівлі-продажу також не знаходять свого відображення у відповідності до матеріалів справи, виходячи з наступного.
       Колегією суддів апеляційного суду вказувась вище, що у відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов?язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов?язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.
       Згідно договору купівлі-продажу будинку від 20.06.2011 року п. 1 вбачається, що продавець передав, а покупець прийняв у власність житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
       Аналогічні пункти містять і в договорах купівлі-продажу земельних ділянок, які наявні в матеріалах справи.
       Проте, як вбачається із наявних доказів, жодних грошових коштів позивач ОСОБА_1 згідно договорів купівлі - продажу за земельні ділянки та житловий будинок не отримувала від відповідача, що підтвердив особисто ОСОБА_2 як в суді першої, так і апеляційної інстанції, а житловий будинок, переданий у власність відповідачеві не був, що суперечить нормі ст. 655 ЦК України.
       Колегія суддів апеляційного суду встановила, що під час розгляду апеляційної скарги, в судовому засіданні, скаржник ОСОБА_3 не змогла надати відповіді на питання колегії суддів, за яку саме суму коштів був придбаний житловий будинок та земельні ділянки у відповідності до договорів купівлі-продажу, як і не довела наявності коштів у подружжя на придбання будинку та земельних ділянок на момент укладення договорів купівлі – продажу, оскільки ОСОБА_3 не працювала, а перебувала у відпустці по догляду за дитиною, працював лише відповідач, який не мав такого доходу, щоб придбати будинок та земельні ділянки, що ставить під сумнів саме добросовісність дій скаржника, як учасника процесу.
       Жодних доказів скаржником ОСОБА_3 суду апеляційної інстанції стосовно того, що після оформлення вищезазначених договорів-купівлі продажу, відповідач ОСОБА_2 , скаржник ОСОБА_3 , проживаючи у будинку, сплачували комунальні послуги, проводили ремонтні роботи чи поліпшення будинку, ними не надано. 
       Доводи апеляційної скарги, які значною мірою зводяться до необхідності переоцінки доказів у справі, не свідчать про неправильне застосування районним судом норм матеріального права або порушення норм процесуального права, тому є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.
Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, яким з`ясовані обставини справи, а доводи скаржника зводяться до неправильного тлумачення норм матеріального права та до переоцінки доказів.
 
       Посилання скаржника  в апеляційній  скарзі  на те, що рішення суду не відповідає нормам матеріального  та процесуального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи  нічим не підтверджено та не наведено підстав, визначених у ст. 376 ЦПК України, які б давали підстави для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового судового рішення у справі про відмову у задоволенні позову.
       Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує  суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку  можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
 
       За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції ухвалив обґрунтоване законне та справедливе рішення про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 , тому відсутні підстави для зміни чи скасування рішення згідно доводів та вимог апеляційної скарги.
       З вищевикладеного не вбачається, що судом першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення допущено порушення норм матеріального чи процесуального права, залишено не розглянутими обставини, що мають значення для справи, а тому відсутні підстави для скасування рішення суду першої інстанції.
       Виходячи з викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що постановлене у справі рішення є законним та обґрунтованим і підстав для його зміни чи скасування за наведеними у скарзі доводами не вбачається, оскільки доводи апеляційної скарги не є суттєвими, носять суб`єктивний характер, не відповідають обставинам справи, і правильності висновків суду не спростовують, тому рішення суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
       Керуючись ст. ст.  367, 368, 374, 375, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, 

п о с т а н о в и в :

       Апеляційну скаргу ОСОБА_3 – залишити без задоволення.
       Рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 13.10.2020 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача: приватний нотаріус Драбівського районного нотаріального округу Петраченко О.В. про визнання договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок недійсними – залишити без змін.
       Судові витрати за розгляд апеляційної скарги залишити за особою, яка її подавала.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до суду касаційної інстанції, Верховного Суду, протягом тридцяти днів, з дня складання повного тексту постанови, в порядку та за умов, визначених цивільно – процесуальним законодавством.
       Повний текст постанови складений 6 грудня 2021 року.

Головуючий Л.В. Нерушак

Судді В.Г. Бородійчук

Л.І. Василенко