ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
____________________________________________________________________
                                                                               Справа № 686/26025/20
Провадження № 22-ц/4820/1476/21

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

11 листопада 2021 року м. Хмельницький

Хмельницький апеляційний суд у складі
 
колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
 
Янчук Т.О. (суддя-доповідач),
 
Купельського А.В., Ярмолюка О.І.,
 
секретаря: Журбіцького В.О.,
 
учасники справи: апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 ,
 
представник позивача ОСОБА_3 ,
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2021 року (суддя Бондарчук В.В.) за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики,
в с т а н о в и в:
У жовтні 2020 року ОСОБА_4 звернувся в суд із позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики.
В обґрунтування позову зазначив, що 10 квітня 2015 року між ним та ОСОБА_1 було укладено нотаріально посвідчений договір позики, за умовами якого позичальник ОСОБА_1 одержала у позикодавця ОСОБА_4 350000 грн. та зобов`язується повернути всю суму позики у строк до 01 серпня 2022 року. Також, сторони домовились, що повернення отриманої суми буде здійснюватись позичальником рівними частинами по 5000 грн. щомісяця, протягом 5 років 10 місяців, починаючи з 01 жовтня 2016 року по 01 серпня 2022 року. Проте, ОСОБА_1 належним чином не здійснювала повернення отриманої позики, 29 грудня 2017 року нею було частково повернуті кошти в розмірі 230 000 грн. Решта заборгованості за позикою не повернута.
Посилаючись на зазначене, ОСОБА_4 просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його користь 120 000 грн. решти заборгованості за позикою, а також усі судові витрати.
Рішенням Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2021 року позов задоволено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 заборгованість за договором позики від 10.04.2015 року в сумі 120000 грн. та судові витрати в сумі 1654 грн., а всього 121 654, 00 грн.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції, виходив з того, що факт передачі позивачем грошових коштів відповідачу за договором позики від 10 квітня 2015 року підтверджено змістом самого нотаріально посвідченого договору, в якому зазначено, що грошові кошти були отримані відповідачем до підписання договору в повному обсязі. Оскільки відповідач порушила визначені умови договору позики щодо повернення коштів, тому вимоги позивача щодо повернення позики є обґрунтованими та підлягають задоволенню.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 не погоджується із таким судовим рішенням та, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог ОСОБА_4 .
В обґрунтування скарги зазначала, що грошових коштів від позивача не отримувала, в підтвердження чого надала до суду достатні докази, у тому числі, Контракт із працівником від 01.02.2015 року, згідно умов якого за виконання нею обов`язків на підприємстві їй встановлено посадовий оклад у розмірі 6000 грн. на місяць, крім цього встановлено надбавку в розмірі 5000 грн., яка не виплачувалась, а використовувалась на погашення вартості квартири протягом 7,5 років, що становить 450000 грн. Договір позики укладено як гарантію того, що ОСОБА_1 не покине роботу раніше обумовленого терміну, серпня 2022 року. Також зазначає, що на підтвердження укладення договору позики сторонами, позивачем не доведено факт отримання ОСОБА_1 грошових коштів, зазначених у договорі позики, не надано розписку позичальника про отримання грошей, що свідчить про те, що наявний у справі договір позики є неукладеним. Судом не було повно та всебічно з`ясовано обставини справи, що призвело до постановлення незаконного та необґрунтованого судового рішення.
Відзиву на апеляційну скаргу не надходило.
В судовому засіданні апелянт ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити.
Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив її відхилити.
Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового засідання, перевіривши наведені в апеляційній скарзі доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступного.
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Судом встановлено, що 10 квітня 2015 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 укладено договір позики, згідно умов якого позичальник, ОСОБА_1 , одержала від позикодавця, ОСОБА_4 , у позику, грошові кошти на загальну суму 350000 грн. та зобов`язалася повернути зазначену суму позики в строк до 01 серпня 2022 року. Вказаний договір посвідчено приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу, ОСОБА_5 , 10 квітня 2015 року та зареєстровано в реєстрі за №302.
За пунктом 4 даного Договору грошові кошти, що позичаються за даним договором, одержані Позичальником ОСОБА_1 до підписання цього договору в повному обсязі. Пунктом 5 даного договору було визначено, що повернення позики здійснюється щомісячно рівними частками по 5000 грн. протягом 5 років 10 місяців, починаючи з 01 жовтня 2016 року по 01 серпня 2022 року.
Повернення суми позики має бути проведено в м. Хмельницькому, і має бути підтверджено відповідною заявою (п.3 договору).
Як вбачається із матеріалів справи, 29 грудня 2017 року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі 230000 грн. за період з 10 квітня 2015 року по 29 грудня 2017 року, що підтверджується копією розписки ОСОБА_4 від 29.12.2017 року.
Відповідно до положень статей 526, 530, 598, 599 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, установлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.
У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України).
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.
Відповідно до частини другої статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Зважаючи на зазначене, судом першої інстанції встановлено, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договору позики. Такі правовідносини підтверджуються договором позики від 10 квітня 2015 року, в пункті 4 якого зазначено що грошові кошти, що позичаються за даним договором, одержані позичальником, до підписання цього договору в повному обсязі та розпискою позикодавця про отримання частини боргу від позичальника за період з 10.04.2015 року по 29.12.2017 року. 
За таких обставин, враховуючи умови договору позики, наявність розписки щодо повернення ОСОБА_1 230000 грн., суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність заборгованості за договором позики в сумі 120000 грн., яка підлягає стягненню з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 .
Апеляційний суд не бере до уваги посилання ОСОБА_1 на те, що ОСОБА_4 не доведено факт передачі коштів ОСОБА_1 , оскільки законодавством не встановлена імперативна норма щодо обов`язкової видачі позичальником розписки про отримання грошових коштів, а лише передбачена така можливість на вибір позичальника.
Надані відповідачем до матеріалів справи: договір 31-02/15/О, від 17 квітня 2015 року укладений між ЖБК «Патріот-2014» та ОСОБА_1 , довідки ЖБК «Патріот-2014» від 10 квітня 2017 року про те, що ОСОБА_6 повністю розрахувався за квартиру АДРЕСА_1 не спростовують висновки суду щодо виникнення між сторонами правовідносин, що випливають із договору позики, а тому апеляційний суд їх відхиляє. 
Наданий відповідачем на спростування правовідносин, що випливають із договору позики, контракт з працівником від 01.02.2015 року апеляційний суд не бере до уваги, оскільки є не укладеним, не містить підпису роботодавця (а.с.69-70).
Інші доводи апеляційної скарги є необґрунтованими, не спростовують висновків суду першої інстанції, зводяться до незгоди із висновком суду стосовно встановлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом першої інстанції, а тому такі доводи апелянта слід відхилити. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, має бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року).
Рішення суду ґрунтується на повно і всебічно досліджених обставинах справи та ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справу на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст. 374, 375, 382, 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд,-
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 13 липня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 листопада 2021 року.

Судді:                                                                        Т.О. Янчук

                                                                               А.В. Купельський 

                                                                               О.І. Ярмолюк