Ухвала
 
13 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/4562/20
провадження № 61-16404ск21
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду:                                                 
Грушицького А. І. (суддя-доповідач), Висоцької В. С., Литвиненко І. В., 
 
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У квітні 2020 року ОСОБА_1 звернулась в суд з позовом до ТзОВ «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.
 
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 грудня 2015 року шляхом подання нею заяви про приєднання до публічного договору між сторонами укладено публічний договір про надання фінансового лізингу № IF00A!00000017, відповідно до додатку № 1 до якого ТзОВ «Автокредит Плюс» зобов`язався передати позивачу у користування предмет лізингу, а саме автомобіль Toyota Camry, оціночною вартістю 400 000,00 грн, а ОСОБА_1 повинна була прийняти автомобіль та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору та графіку визначеного у додатку № 2 до договору. 
 
На виконання умов договору ТзОВ «Автокредит Плюс» передало автомобіль Toyota Camry, а ОСОБА_1 за період з 13 лютого 2016 року до 05 червня 2019 року сплатила відповідачу 473 444,55 грн лізингових платежів, що підтверджується квитанціями про сплату. 
 
Листом № 16.11.2019-161 від 16 листопада 2019 року ТзОВ «Автокредит Плюс» повідомив ОСОБА_1 про наявну заборгованість по оплаті договору лізингу в розмірі 261 257,76 грн. 
 
У зв`язку з неналежним виконанням зобов`язання 16 листопада 2019 року предмет лізингу, а саме автомобіль передано ТзОВ «Автокредит Плюс» від позивача до відповідача, що є наслідком припинення договору лізингу. 
 
Позивач вказувала, що договір укладався без нотаріального посвідчення, що є підставою недійсності правочину. Нею за період з 12 грудня 2016 року до 16 листопада 2019 року сплачувались відсотки за користування предметом лізингу в розмірі 210 986, 64 грн. 
 
Позивач зазначала, що вказана сума є вартістю користування за вказаний період, яка має бути залишена лізингодавцю при встановленні нікчемності договору. 
 
Таким чином за правилами реституції в порядку статті 216 ЦК України позивачу підлягають поверненню грошові кошти в розмір 262 457,91 грн.
 
Враховуючи викладене, просила встановити нікчемність договору фінансового лізингу № IF00A!00000017 від 24 грудня 2015 року та застосувати наслідки нікчемності правочину, стягнути з відповідача на її користь 262 457,91 грн в порядку статті 216 ЦК України.
 
Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2021 року в задоволенні позову відмовлено за спливом позовної давності.
 
Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року рішення Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 27 травня 2021 року скасовано й ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.
 
04 жовтня 2021 року ОСОБА_2 , який діє від імені ОСОБА_1 , засобами поштового зв`язку звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року в указаній вище справі.
 
Вивчивши касаційну скаргу та додані до неї матеріали, Верховний Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження, оскільки вона подана на судове рішення у малозначній справі, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
За змістом положень статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.
 
Стаття 129 Конституції України серед основних засад судочинства визначає забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8). 
 
Згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви.
 
Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, враховуючи те, що провадження здійснюється судом після розгляду справи судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції.
 
Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 жовтня 2020 року у справі № 127/18513/18 (провадження № 14-145цс20) вказала, що касаційний перегляд вважається екстраординарним з огляду на специфіку повноважень суду касаційної інстанції з точки зору обмеження виключно питаннями права та більшим ступенем формальності процедур.
 
У ЦПК України визначено баланс між такими гарантіями права на справедливий судовий розгляд, як право на розгляд справи судом, встановленим законом (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), та принципом остаточності судових рішень res judicata, фактично закріплено перехід до моделі обмеженої касації, що реалізується за допомогою введення процесуальних фільтрів з метою підвищення ефективності касаційного провадження.
 
Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у малозначних справах та у справах з ціною позову, що не перевищує двохсот п`ятдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім випадків, якщо: а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи; в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу; г) суд першої інстанції відніс справу до категорії малозначних помилково.
 
Згідно з пунктом 2 частини шостої статті 19 ЦПК України малозначними справами є справи незначної складності, визнані судом малозначними, крім справ, які підлягають розгляду лише за правилами загального позовного провадження, та справ, ціна позову в яких перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. 
 
З огляду на положення статті 19 у системному зв`язку з нормами статей 274, 389 та 394 ЦПК України суд вправі віднести справу до категорії малозначних на будь-якій стадії її розгляду. 
 
Зі змісту положень пункту 3 частини третьої статті 175, пункту 1 частини першої статті 176 ЦПК України ціна позову визначається сумою грошових коштів, що стягуються чи оспорюються, якщо позов підлягає грошовій оцінці.
 
Предметом касаційного оскарження є судове рішення, ухвалене у справі про визнання нікчемним договору фінансового лізингу та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину шляхом стягнення 262 457,91 грн. 
 
Отже, ціна позову у цій справі станом на 01 січня 2021 року не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (2 270,00 грн х 250 = 567 500,00 грн).
 
Справа є незначної складності, ціна позову не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб та, виходячи із приписів частини четвертої статті 274 ЦПК України, не входить до переліку тих справ, що підлягають обов`язковому розгляду в порядку загального позовного провадження.
 
Доводів щодо наявності підстав для відкриття касаційного провадження у справі відповідно до пункту 2 частини третьої статті 389 ЦПК України, заявником не наведено.
 
Застосування критерію малозначності у цій справі є передбачуваним, судовий спір було розглянуто судами двох інстанцій, які мали повну юрисдикцію, заявник не навів інших виключних обставин, які за положеннями Кодексу могли вимагати касаційного розгляду справи.
 
Сама по собі незгода заявника із судовим рішенням, висновком щодо встановлених обставин та оцінкою доказів не є підставою для відкриття касаційного провадження у малозначній справі.
 
Встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Якщо порушень порядку надання та отримання доказів у суді першої інстанції апеляційним судом не встановлено, а оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій, то суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц).
 
Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з якою, основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Наведене повністю узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини (далі - Суд) згідно з якою умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Services v. France» (Леваж Престасьон Сервіс проти Франції), «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» (Бруалья Ґомес де ла Торре проти Іспанії)).
 
Суд вказує, що важко погодитись з тим, що Верховний Суд, у ситуації, коли відповідне національне законодавство дозволяло йому відфільтровувати справи, що надходять на розгляд до нього, зобов`язаний враховувати помилки, яких припустилися суди нижчої інстанції при визначенні того, чи надавати доступ до нього. Ухвалення іншого рішення могло б суттєво завадити роботі Верховного Суду і унеможливило б виконання Верховним Судом своєї особливої ролі. У практиці Суду вже підтверджувалося, що повноваження Верховного Суду визначати свою юрисдикцію не можуть обмежуватися у такий спосіб (п. 122 рішення у справі «Zubac v. Croatia» (Зубац проти Хорватії) від 05 квітня 2018 року).
 
Відповідно до пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.
 
Оскільки оскаржувана постанова Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року ухвалена у малозначній справі, у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
 
Керуючись статтями 19, 389, 394 ЦПК України, Верховний Суд
 
УХВАЛИВ:
 
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 02 вересня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про встановлення нікчемності правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. 
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                  А. І. Грушицький
 
                                                                                                             В. С. Висоцька
 
                                                                                                             І. В. Литвиненко