Постанова                                    
Іменем України                          
 
20 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 511/583/13-ц
 
провадження № 61-541св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
 
головуючого - Луспеника Д. Д.,
суддів: Воробйової І. А. (суддя-доповідач), Коломієць Г. В., Лідовця Р. А., 
Черняк Ю. В.,
 
учасники справи:
позивач - Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк»,
відповідачі: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Аврамов Вячеслав Панасович, на рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року у складі судді Теренчук Ж. В. та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року у складі колегії суддів: 
Таварткіладзе О. М., Заїкіна А. П., Князюка О. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
1. Описова частина
 
Короткий зміст позовних вимог
У вересні 2011 року Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - 
ПАТ «ОТП Банк») звернулося до суду із позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
 
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що 20 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (далі - ЗАТ «ОТП Банк»), правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 
423 711,75 швейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента у розмірі 4,49 процентів на рік 
і FIDR - процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб 
у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, 
з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, 
з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 липня 2037 року. Крім того, умовами цього договору було встановлено, що залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку на інформаційних стендах.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 1 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року сторонами погоджено збільшення розміру кредиту до 440 405,71 швейцарських франків.
 
На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 20 липня 
2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 було укладено договір поруки, за умовами якого ОСОБА_2 поручилася перед кредитором за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором від 20 липня 2007 року станом на 13 березня 
2013 року утворилася заборгованість у розмірі 521 345,70 швейцарських франків, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 
440 405,71 швейцарських франків; заборгованості за процентами 
за користування кредитом у розмірі 72 332,29 швейцарських франків; пені 
у розмірі 8 607,70 швейцарських франків.
 
Посилаючись на наведене, ПАТ «ОТП Банк» просило суд стягнути солідарно із ОСОБА_3 і ОСОБА_2 заборгованість за кредитним договором 
від 20 липня 2007 року у розмірі 521 345,70 швейцарських франків.
 
Короткий зміст судових рішень судів попередніх інстанцій 
 
Рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 
2016 року позовні вимоги ПАТ «ОТП Банк» задоволено частково.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 
72 332,29 швейцарських франків, пені у розмірі 72 753,03 грн.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
У задоволенні позовних вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 відмовлено.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позичальник ОСОБА_1 неналежним чином виконував взяті на себе зобов`язання за кредитним договором, у зв`язку із чим утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню на користь банку. Наданий позивачем розрахунок заборгованості за кредитним договором суд вважав таким, що відповідає вимогам закону та умовам договору.
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог до ОСОБА_2 , суд першої інстанції виходив із того, що позивачем пропущено передбачений частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) строк пред`явлення вимоги до поручителя, оскільки 03 вересня 2010 року позичальнику і поручителю було направлено досудові вимоги про дострокове погашення заборгованості за кредитом, а із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2011 року.
 
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 
2017 року апеляційні скарги ПАТ «ОТП Банк» та представника 
ОСОБА_1 Аврамова В. П. відхилено, рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року залишено без змін.
 
Судове рішення суду апеляційної інстанції мотивоване тим, що, встановивши, що основне зобов`язання за кредитним договором не виконано, суд першої інстанції обґрунтовано стягнув заборгованість за указаним договором з позичальника, визнавши, що розмір заборгованості відповідає вимогам закону та умовам договору. Також зазначено, що місцевий суд обґрунтовано вважав, що, направивши 03 вересня 2010 року поручителю вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, кредитор на підставі частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов`язання. Оскільки із позовом до суду банк звернувся лише у вересні 2011 року, правильним є висновок суду першої інстанції про пропуск кредитором строку пред`явлення вимог до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Постановою Верховного Суду від 26 вересня 2019 року касаційні скарги 
ПАТ «ОТП Банк» і представника ОСОБА_1 Аврамова В. П. задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 30 травня 
2017 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (провадження № 61-25798св18).
 
Постанова касаційного суду мотивована тим, що, направивши 03 вересня 
2010 року позичальнику і поручителю вимогу про дострокове виконання основного зобов`язання, банк відповідно до вимог частини другої 
статті 1050 ЦК України змінив строк виконання зобов`язань за кредитним договором. Однак зазначено, що ні судом першої інстанції, ні судом апеляційної інстанції не встановлено момент отримання позичальником ОСОБА_1 і поручителем ОСОБА_2 вимоги банку про дострокове виконання основного зобов`язання, а отже й дату, з якої було змінено цей строк, тому Верховний Суд позбавлений можливості перевірити висновки судів щодо недотримання банком строку пред`явлення вимоги до поручителя, встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України.
 
Стягуючи проценти за користування кредитом та пеню, суди не звернули увагу на те, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
 
Разом з тим, оскільки судами не встановлено обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, дату отримання позичальником і поручителем вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту, яка залишилась, та сплати процентів за користування кредитом протягом 30 днів з моменту отримання цієї вимоги, то суд касаційної інстанції позбавлений процесуальної можливості усунути вказані процесуальні недоліки та визначити суму процентів і пені, які можуть бути стягнуті з боржника, у зв'язку із чим справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
Постановою Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року, 
з урахуванням виправлень, внесених ухвалою цього ж суду від 31 грудня 
2020 року, апеляційні скарги ПАТ «ОТП Банк» та представника 
ОСОБА_1 Аврамова В. П. задоволено частково. Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року 
в частині стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за кредитним договором  скасовано та ухвалено нове судове рішення.
 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «ОТП Банк»  (далі - АТ «ОТП Банк») заборгованість за кредитним договором від 20 липня 2007 року, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 
440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 8 209,16 швейцарських франків, а всього стягнуто 448 614,87 швейцарських франків.
 
У задоволенні решти вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовлено.
 
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 
21 грудня 2016 року в частині відмови у задоволенні позовних вимог 
про стягнення заборгованості за кредитним договором з ОСОБА_2 змінено в частині обґрунтувань відмови та з урахуванням встановлених апеляційним судом обставин спливу строку кредитування.
 
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що, стягуючи з позичальника суму заборгованості за кредитним договором, суд першої інстанції не урахував, що відповідно до підпункту 2.1.5.1 додаткової угоди № 5 
від 20 квітня 2010 року строк виконання зобов`язань за кредитним договором вважається таким, що настав 20 травня 2010 року, у зв`язку із чим нарахування процентів, передбачених кредитним договором, а також пені, розрахованої на прострочене тіло кредиту за період після спливу строку кредитування, є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.
 
Відмовляючи у задоволенні вимог ПАТ «ОТП Банк» до ОСОБА_2 , суд апеляційної інстанції зазначав, що порука ОСОБА_2 припинилася в силу частини четвертої статті 559 ЦК України, оскільки строк кредитування настав 20 травня 2010 року, а з позовом до поручителя банк звернувся 
у вересні 2011 року, тобто з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги.
 
Вирішуючи питання про пропуск позивачем позовної давності, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позовна давність позивачем не пропущена, оскільки останній платіж за тілом кредиту ОСОБА_1 здійснив 20 жовтня 2008 року, платежі зі сплати процентів за користування кредитом здійснював частково у період 2009-2010 років, при цьому із позовом до суду ПАТ «ОТП Банк» звернувся 24 вересня 2011 року. Зазначено, що із заявою про застосування позовної давності звернулась ОСОБА_2 , від імені якої діяв представник за довіреністю Аврамов В. П. Доводи адвоката 
Аврамова В. П., що зазначену заяву він подав від імені двох відповідачів, апеляційний суд вважав неспроможними з огляду на зміст заяви, у якій зазначено, що заявником є виключно ОСОБА_2 , підпис здійснено представником ОСОБА_2 за довіреністю.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
 
У січні 2021 року  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат 
Аврамов В. П., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року в частині задоволення позову та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається 
на застосування норм права без урахування висновку у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду України 
від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16, від 30 листопада 
2016 року у справі № 6-82цс16, від 06 вересня 2017 року у справі 
№ 531/648/15-ц (провадження № 6-2071цс16), постановах Верховного Суду від 08 травня 2018 року у справі № 711/2804/16-ц (провадження 
№ 61-754св18), від 19 грудня 2018 року у справі № 359/3435/15-ц (провадження № 61-34448св18), від 22 січня 2020 року у справі 
№ 336/5798/14 (провадження № 61-6774св18), від 24 червня 2020 року 
у справі № 752/22843/17 (провадження № 61-652св19).
 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
 
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі.
 
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Судувід 12 жовтня 2021 року справу призначено до розгляду в складі колегії з п`яти суддів у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами. 
 
Аргументи учасників справи
 
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу
 
Як на підставу касаційного оскарження заявник посилається на порушення позивачем законодавства про захист прав споживачів (в частині неправильного розрахунку суми заборгованості та нарахування комісії 
у розмірі 1,5 відсотків від суми кредиту). Зазначав, що суди попередніх інстанцій не надали належну правову оцінку пункту 2 частини № 1 та підпункту 1.3.1 частини № 2 кредитного договору, які встановлюють обов`язковою передумовою для отримання кредиту сплату банку комісії. Відповідно до законодавства про захист прав споживачів встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, при цьому указані умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
Не звернули увагу суди також на розрахунок заборгованості, зокрема не взяли до уваги те, що сума комісії у розмірі 6 261,75 швейцарських франків була сплачена ним одразу при отриманні кредиту, на які банк нараховував відсотки за користування кредитом.
 
Також зазначав, що суди попередніх інстанцій не встановили законність зміни позивачем процентної ставки за кредитним договором 
з 8,99 відсотків до 9,99 відсотків.
 
Апеляційний суд безпідставно залишив поза увагою подану 11 червня 
2014 року його уповноваженим представником Аврамовим В. П. заяву про застосування строків позовної давності.
 
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу
 
У березні 2021 року АТ «ОТП Банк», від імені якого діє адвокат Гудков С. О., подало до Верховного Суду відзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 , 
в інтересах якого діє адвокат Аврамов В. П., у якому просило залишити указану касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.
На обґрунтування відзиву заявник зазначав, що безпідставними 
є посилання про недійсність умов кредитного договору, оскільки предметом спору є стягнення заборгованості, а не визнання договору частково недійсним. З урахуванням презумпції правомірності правочину, а також його спрямованості на реальне настання правових наслідків відсутні підстави для визнання недійсними його умов. Більш того, вимоги про визнання окремих пунктів спірного кредитного договору недійсним були предметом судового розгляду та рішенням Приморського районного суду м. Одеси 
від 06 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 18 грудня 2013 року у справі № 522/6293/13-ц, у їх задоволенні відмовлено.
 
Посилання ОСОБА_1 на подання ним через свого уповноваженого представника, заяви про застосування позовної давності 
є неспроможними, оскільки судами правильно встановлено, що зазначена заява подана представником ОСОБА_2 . При цьому позивачем зазначено, що строк позовної давності ним не пропущено.
 
Безпідставними є також посилання на незаконність зміни банком процентної ставки за кредитом, оскільки судовими рішеннями у справі 
№ 522/6293/13-ц встановлено, що банком не було збільшено процентну ставку в односторонньому порядку.
 
2. Мотивувальна частина
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно з частиною третьою статті 3 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Відповідно до частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Аврамов В. П., задоволенню не підлягає.
 
Фактичні обставини справи, встановлені судами
 
20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», і ОСОБА_1 укладено кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 423 711,75 щвейцарських франків зі сплатою плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента у розмірі 4,49 процентів на рік і FIDR - процентної ставки за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору, з кінцевим терміном повернення кредиту до 20 липня 2037 року. Крім того, умовами цього договору було встановлено, що залежно від зміни вартості кредитних ресурсів банку ставка FIDR може змінюватись (збільшуватися чи зменшуватися) у порядку, передбаченому договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також у приміщенні банку на інформаційних стендах.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 1 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року сторонами погоджено збільшення розміру кредиту 
до 440 405,71 швейцарських франків.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 2 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період 
з 20 травня 2009 року до 20 жовтня 2009 року було збільшено 
до 4,78 процентів на рік.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 3 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період 
з 20 листопада 2009 року до 22 лютого 2010 року було збільшено 
до 4,93 процентів на рік.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 4 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період 
з 22 березня 2010 року до 21 червня 2010 року було збільшено 
до 5,11 процентів на рік.
 
Додатковою угодою від 20 травня 2009 року № 5 до кредитного договору 
від 20 липня 2007 року проценти за користування кредитом на період 
з 21 червня 2010 року до 20 грудня 2010 року було збільшено 
до 5,28 процентів на рік.
 
З метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором 
20 липня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» і ОСОБА_2 укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилася перед кредитором 
за належне виконання усіх зобов`язань ОСОБА_1 у їх повному обсязі як солідарний із позичальником боржник.
 
У зв`язку з неналежним виконанням позичальником своїх зобов`язань 
за кредитним договором станом на 13 березня 2013 року утворилася заборгованість у загальному розмірі 521 345,70 швейцарських франків, 
яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 
440 405,71 швейцарських франків, заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 72 332,29 швейцарських франків, пені 
у розмірі 8 607,70 швейцарських франків.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати 
або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Частиною першою статті 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
 
За статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
 
Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, 
не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв діловогообороту (частина перша статті 527 ЦК України).
 
Одним із видів забезпечення виконання зобов`язання є порука (частина перша статті 546 ЦК України).
 
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частина друга 
статті 554 ЦК України).
 
Припинення поруки пов`язане, зокрема із закінченням строку її чинності.
 
Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.
 
Отже, порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлено договором чи законом строк її дії, його сплив припиняє відповідне право кредитора.
 
Строк, передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України, 
є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. 
 
Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. 
 
Апеляційним судом установлено, що строк виконання кредитного зобов`язання настав 20 травня 2010 року, а тому суд вважав обґрунтованими позовні вимоги про стягнення тіла кредиту, процентів та пені, обрахованих за період до 20 травня 2010 року. При цьому судами попередніх інстанцій зазначено, що сума заборгованості підлягає стягненню лише з позичальника ОСОБА_1 , оскільки порука ОСОБА_2 припинилась в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України.
 
Судові рішення в частині визначення строку виконання зобов`язання 
та припинення поруки не оскаржуються в касаційному порядку, а тому 
в силу положень статті 400 ЦПК  України в цій частині не переглядаються.
 
Заявником оскаржується розмір заборгованості, стягнутий судовим рішенням апеляційного суду у цій справі, з підстав неправомірності нарахування банком комісії, збільшення процентної ставки та незастосування наслідків спливу позовної давності на підставі поданої його представником Аврамовим В. П. заяви.
 
За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.
 
Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори 
із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору 
є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким 
з моменту укладення договору.
 
Аналіз указаних норм права дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.
 
Згідно з абзацом другим частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній момент укладення спірного кредитного договору) споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі.
 
Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент укладення спірного договору) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача.
 
Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним.
 
16 жовтня 2011 року набрав чинності Закон України від 22 вересня 
2011 року № 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», яким частину четверту статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» доповнено нормою такого змісту: «кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою 
у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не 
є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною».
 
За загальним правилом, передбаченим статтею 204 ЦК України, правочин 
є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
 
Частинами другою, третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом невимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
 
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року
№ 15-рп/2011 у справі щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої
статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку 
з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (з подальшими змінами) у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
 
Частиною четвертою статті 42 Конституції України передбачено, що держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю 
і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів.
 
Згідно зі статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
 
Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг.
 
Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України 
від 10 травня 2007 року № 168 (у редакції, чинній на момент укладення спірного кредитного договору), банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо).
 
Згідно з частиною третьою статті 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
 
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є одними із фундаментальних засад цивільного права, спрямованими, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив 
у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, отже, кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
 
Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, 
то така дія, як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Оскільки надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості по кредиту, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не 
є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику.
 
Отже, виходячи із принципів справедливості та добросовісності, 
на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі 
за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги заборонено номативно-правовими актами.
 
Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини 
і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, 
є нікчемним.
 
Указаний правовий висновок викладений у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 09 грудня 
2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18).
 
Згідно із положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1).
 
Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту 
є нікчемними і не потребують визнання недійсними.
 
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України 
у постанові від 06 вересня 2017 року у справі № 6-2071цс16.
 
Відповідно до пункту 2 частини № 1 кредитного договору від 20 липня 
2007 року цільовим призначенням кредиту визначено купівлю нерухомого майна без зазначення, що кредитний договір є споживчим та на придбання продукції для особистих потреб ОСОБА_1 . 
 
Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що ОСОБА_1 
є споживачем в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», 
а виданий йому кредит є споживчим кредитом, матеріали справи не містять.
Посилання у касаційній скарзі на те, що спірний кредитний договір 
є споживчим, на увагу не заслуговують, а тому відсутні підстави для зменшення розміру заборгованості на 6 261,75 швейцарських франків на оплату комісії банку, передбаченої пунктом 2 частини № 1 кредитного договору від 20 липня 2007 року.
Доводи касаційної скарги щодо неправомірного збільшення банком розміру відсоткової ставки за кредитним договором, а також не урахування поданої його представником заяви про застосування позовної давності 
є неспроможними, з огляду на те, що правомірність зміни процентної ставки була предметом перевірки судом касаційної інстанцій при попередньому перегляді справи, за наслідками якого суд зазначив про безпідставність указаних доводів ОСОБА_1 та підвищення процентної ставки виключно за взаємною згодою сторін, на підставі погоджених ними умов кредитного договору (постанова Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у цій справі). Посилання заявника на подання заяви про застосування позовної давності його представником спростовуються матеріалами справи, зокрема змістом указаної заяви із зазначенням її заявником виключно ОСОБА_2 , а також її підписом представником ОСОБА_2 за довіреністю.
Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд касаційної інстанції.
З огляду на викладене доводи касаційної скарги не знайшли свого підтвердження та не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанцій не спростовують, на законність та обґрунтованість судових рішень не впливають, то колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 402, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Аврамов Вячеслав Панасович, залишити без задоволення.
 
Рішення Роздільнянського районного суду Одеської області від 21 грудня 2016 року у незміненій під час апеляційного перегляду частині 
та постанову Одеського апеляційного суду від 01 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту 
її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                              Д. Д. Луспеник

Судді:                                                                                                         І. А. Воробйова

Г. В. Коломієць

Р. А. Лідовець

Ю. В. Черняк