Ухвала
 
08 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 666/5924/14-ц
провадження № 61-19337ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Стрільчука В. А., розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп», Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), треті особи: Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», про визнання недійсними результатів прилюдних торгів, визнання незаконними та скасування акта державного виконавця і свідоцтва про право власності, скасування рішення державного реєстратора,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У серпні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, в якому, з урахуванням уточнених вимог, просив: визнати недійсними результати прилюдних торгів щодо реалізації предмета іпотеки, нежитлової будівлі, магазину-бару з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , проведених Херсонською філією Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрспецторг Групп» (далі - ТОВ «Укрспецторг Групп») на замовлення відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції в місті Херсоні 19 липня 2013 року (протокол № 22-0294/13 проведення прилюдних торгів з реалізації майна); визнати незаконним та скасувати акт державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції в місті Херсоні Мезенок Ю. Л. від 24 липня 2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нежитлової будівлі магазину-бару з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить йому; визнати недійсним і скасувати свідоцтво про право власності на вказану нежитлову будівлю, видане на ім`я ОСОБА_2 ; скасувати рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (скасувати державну реєстрацію) згідно із записом в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24 липня 2013 року № 1802596 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на згадану нежитлову будівлю, припинити речові права ОСОБА_2 на спірне майно і визнати за ним право власності на це майно.
 
Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2021 року позов задоволено. Визнано недійсними результати прилюдних торгів щодо реалізації предмета іпотеки, нежитлової будівлі, магазину-бару з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , проведених Херсонською філією ТОВ «Укрспецторг Групп» на замовлення Відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції в місті Херсоні 19 липня 2013 року (протокол № 22-0294/13 проведення прилюдних торгів з реалізації майна). Визнано незаконним та скасовано акт державного виконавця відділу державної виконавчої служби Суворовського районного управління юстиції в місті Херсоні Мезенок Ю. Л. від 24 липня 2013 року про проведення прилюдних торгів з реалізації нежитлової будівлі магазину-бару з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_1 . Визнано недійсним і скасовано свідоцтво про право власності на нежитлову будівлю, магазин-бар з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , видане на ім`я ОСОБА_2 . Скасовано рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав (скасовано державну реєстрацію) згідно із записом в Єдиному державному реєстрі речових прав на нерухоме майно від 24 липня 2013 року № 1802596 про реєстрацію за ОСОБА_2 права власності на нежитлову будівлю, магазин-бар з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 , припинено речові права ОСОБА_2 на вказане майно і визнано право власності за ОСОБА_1 на вказане майно. Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Постановою Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року (повний текст якої складено 24 листопада 2021 року) апеляційні скарги ОСОБА_2 та Суворовського районного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) задоволено. Рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2021 року скасовано і ухвалено нове судове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову.
 
26 листопада 2021 року ОСОБА_1 подав засобами поштового зв`язку касаційну скаргу на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, в якій, посилаючись на неправильне застосування апеляційним судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати оскаржуване судове рішення і залишити в силі рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 22 лютого 2021 року.
 
Касаційна скарга не може бути прийнята до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки в порушення пункту 5 частини другої статті 392 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в касаційній скарзі не зазначено підстави (підстав), передбаченої (передбачених) статтею 389 ЦПК України, на якій (яких) подається касаційна скарга.
 
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, третьої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню з направленням справи на новий розгляд, якщо: 1) справу розглянуто і вирішено неповноважним складом суду; 2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід, і судом касаційної інстанції визнано підстави про відвід обґрунтованими, якщо касаційну скаргу обґрунтовано такою підставою; 3) судове рішення не підписано будь-яким із суддів або підписано не тими суддями, що зазначені в судовому рішенні; 4) судове рішення ухвалено суддями, які не входили до складу колегії, що розглянула справу; 5) справу розглянуто за відсутності будь-кого з учасників справи, належним чином не повідомлених про дату, час і місце судового засідання, якщо такий учасник справи обґрунтовує свою касаційну скаргу такою підставою; 6) судове рішення ухвалено судом з порушенням правил інстанційної або територіальної юрисдикції; 8) суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, що не були залучені до участі у справі. Підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є також порушення норм процесуального права, на які посилається заявник у касаційній скарзі, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо: 1) суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу; або 2) суд розглянув у порядку спрощеного позовного провадження справу, що підлягала розгляду за правилами загального позовного провадження; або 3) суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи; або 4) суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів.
 
Пунктом 5 частини другої статті 392 ЦПК України передбачено, що у касаційній скарзі повинно бути зазначено підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 389 цього Кодексу підстави (підстав). У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні. У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.
 
Системний аналіз вищенаведених положень ЦПК України дає підстави для висновку про те, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої статті 389 ЦПК України, в касаційній скарзі має обов`язково наводитися обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у взаємозв`язку з посиланням на відповідний пункт (пункти) частини другої статті 389 ЦПК України як на підставу (підстави) для касаційного оскарження судового (судових) рішення (рішень).
 
Тобто, крім посилання на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, касаційна скарга має містити: пункт 1 - формулювання застосованого судом апеляційної інстанції висновку щодо застосування норми права, з яким не погоджується заявник, із зазначенням цієї норми права та змісту правовідносин, в яких ця норма права застосована, а також посилання на постанови Верховного Суду, в яких зроблено інший (який саме) висновок щодо застосування цієї ж норми права та в яких (подібних) правовідносинах, із зазначенням, в чому саме полягає невідповідність оскаржуваного судового рішення сформованій правозастосовчій практиці у подібних правовідносинах. При цьому суд звертає увагу заявника, що судовими рішеннями у подібних правовідносинах є такі рішення, в яких подібними є: предмети спору; підстави позову; зміст позовних вимог; встановлені судом обставини та однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 523/6003/14-ц, від 19 червня 2018 року у справі № 922/2383/16, від 20 червня 2018 року у справі № 755/7957/16-ц, від 26 червня 2018року у справі № 2/1712/783/2011,                      від 26 червня 2018 у справі № 727/1256/16-ц, від 04 липня 2018 у справі                    № 522/2732/16-ц); пункт 2 - обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, з чіткою вказівкою на норму права (абзац, пункт, частина статті), а також зазначенням такого правового висновку, описом правовідносин та змістовним обґрунтуванням мотивів такого відступлення; пункт 3 - зазначення норми права, щодо якої відсутній висновок її застосування з конкретизацією змісту правовідносин, в яких цей висновок відсутній, та обґрунтування необхідності формування єдиної правозастосовчої практики щодо цієї норми для правильного вирішення справи (такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 12 листопада   2020 року у справі № 904/3807/19); пункт 4 - посилання на підстави, передбачені частинами першою, третьою статті 411 ЦПК України.
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не містить наведених підстав касаційного оскарження судових рішень.
 
Хоча в касаційній скарзі вказано про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а також наведено посилання на постанови Верховного Суду, однак в ній не зазначено чітких підстав касаційного оскарження в розумінні частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки заявником не вказано, яку саме норму права та висновок щодо застосування цієї норми, викладений у постановах Верховного Суду, не було враховано судом апеляційної інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення. Викладаючи зміст постанов Верховного Суду, заявник не обґрунтував невідповідності висновків апеляційного суду правовим висновкам Верховного Суду. 
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України передбачено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Виходячи з наведеного, заявнику необхідно подати до Верховного Суду уточнену касаційну скаргу, в якій вказати передбачену (передбачені) статтею 389 ЦПК України підставу (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, а також навести належне обґрунтування цієї (цих) підстави (підстав) з урахуванням вищевикладених правових висновків Верховного Суду.
 
Касаційна скарга також не може бути прийнята до розгляду та вирішення питання про відкриття касаційного провадження, оскільки в порушення пункту 3 частини четвертої статті 392 ЦПК України до касаційної скарги не додано документів, що підтверджують сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі, або документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.
 
Ставка судового збору, чинна на час подання касаційної скарги на рішення суду, встановлена підпунктом 7 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» та визначена в розмірі 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, іншої заяви і скарги в розмірі оспорюваної суми.
 
ОСОБА_1 пред`явив чотири вимоги немайнового характеру: 1) про визнання недійсними результатів прилюдних торгів; 2) про визнання незаконним та скасування акта державного виконавця про проведення прилюдних торгів; 3) про визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно; 4) про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та припинення речових прав на спірне майно, а також - одну вимогу майнового характеру - про визнання права власності на спірне нерухоме майно.
 
Позовну заяву подано в серпні 2014 року, ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати (мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2014 року - 1 218 грн) (підпункт 1 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час пред`явлення позову).
 
Судами встановлено, що за результатами оспорюваних прилюдних торгів спірне нерухоме майно - магазин-бар з прибудовою загальною площею 95,2 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 - було реалізоване за 282 570 грн.
 
Отже, при пред`явленні позову за вимогу майнового характеру підлягав сплаті судовий збір в розмірі 2 825,70 грн (282 570 х 1 %).
 
Ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру становила 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (підпункт 2 пункту 1 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на час пред`явлення позову).
 
При пред`явленні позову за вимоги немайнового характеру підлягав сплаті судовий збір в розмірі 974,40 грн (1 218 х 0,2 х 4)
 
Таким чином, за подання касаційної скарги необхідно сплатити судовий збір в розмірі 7 600,20 грн ((2 825,70 + 974,40) х 200 %).
 
Згідно з квитанцією від 25 листопада 2021 року № ПН238990С1 ОСОБА_1 сплатив судовий збір в розмірі 1 816 грн.
 
Тому ОСОБА_1 необхідно доплатити 5 784,20 грн судового збору (7 600,20 - 1 816).
 
Недоплачена сума судового збору за подання касаційної скарги до Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в розмірі 5 784,20 грн має бути перерахована або внесена за реквізитами: отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р?н/22030102, код за ЄДРПОУ - 37993783, банк отримувача - Казначейство України (ЕАП), номер рахунку отримувача (стандарт IBAN) UA288999980313151207000026007, код класифікації доходів бюджету - 22030102, найменування податку, збору, платежу - «Судовий збір (Верховний Суд, 055)».
 
Порядок сплати судового збору визначено статтею 6 Закону України «Про судовий збір». На підтвердження сплати судового збору необхідно надати Верховному Суду оригінал квитанції (платіжного доручення).
 
Відповідно до частини другої статті 393 ЦПК України у разі, якщо касаційна скарга оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 392 цього Кодексу, застосовуються положення статті 185 цього Кодексу (залишення заяви без руху), про що суддею постановляється відповідна ухвала.
 
Отже, касаційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без руху з наданням можливості усунути вищевказані недоліки.
 
Керуючись статтями 185, 389, 392, 393 ЦПК України,
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Херсонського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року залишити без руху та надати для усунення зазначених вище недоліків строк десять днів з дня вручення цієї ухвали.
 
У разі невиконання у встановлений строк вимог цієї ухвали касаційна скарга вважатиметься неподаною і буде повернута заявнику.
 
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя                                                                                                          В. А. Стрільчук