Ухвала
13 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 377/632/19
провадження № 61-17159ск21
 
Верховний Суд у складі судді Касаційного цивільного суду Усика Г. І., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду 
від 03 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення розміру спадкової частки, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, 
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених позовних вимог та ухвалених судових рішень
 
У серпні 2019 року ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до 
ОСОБА_1 про визначення розміру спадкової частки. 
 
Позов мотивувала посилаючись на те, що вона є матір`ю ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який з 11 листопада 1999 року до 12 квітня 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1 . Під час перебування у шлюбі, ОСОБА_1 та ОСОБА_4 за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області, придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 , право власності на яку, 30 травня 
2005 року було зареєстровано за ОСОБА_1 . 
 
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Після його смерті за заявою позивача 13 серпня 2019 року була відкрита спадкова справа. За життя ОСОБА_4 заповіту не складав. Серед спадкоємців першої черги за законом на спадщину, що залишилася після смерті ОСОБА_4 , є лише його мати ОСОБА_2 . При зверненні до нотаріальної контори, нотаріус повідомив, що вона, як спадкоємець за законом після смерті сина, не зможе оформити своє право на спадщину у вигляді частки у квартирі, оскільки договором купівлі-продажу нерухомого майна від 19 квітня 2005 року не визначено розмір частки (долі) кожного з подружжя, а сам договір оформлений на ім`я його дружини ОСОБА_1 .
 
Посилаючись на наведене, позивач просила визначити, що частка, яка залишилася як спадок після смерті її сина ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, складає 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність за договором купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 
19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л. В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» КП «Агенство з розвитку бізнесу у м. Славутич».
 
У грудні 2019 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом та просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 .
 
Позовні вимоги мотивувала тим, що ОСОБА_1 є її рідною сестрою. 19 квітня 2005 року ОСОБА_1 придбала квартиру 
АДРЕСА_1 , на придбання якої ОСОБА_3 особисто сплатила 37 000,00 грн, отриманих від продажу належної їй квартири, а решту 37 000,00 грн сплатила ОСОБА_1 . Зазначала, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Син ОСОБА_2 не мав джерел для придбання у власність квартири, що свідчить про її набуття ОСОБА_4 не за спільні грошові кошти подружжя, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. За життя 
ОСОБА_4 не звертався ані до суду, ані до нотаріуса з питанням про визначення розміру його частки у квартирі або про поділ майна подружжя. 
 
Рішенням Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2020 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено частково. 
 
Визначено, що частка, яка залишилася, як спадок після смерті її сина 
ОСОБА_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , складає 1/4 частку квартири 
АДРЕСА_1 . В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
 
Позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 . 
 
Вирішено питання про розподіл судових витрат.
 
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що квартира АДРЕСА_1 повністю не має статусу спільної сумісної власності подружжя, оскільки набута, хоча й під час шлюбу з 
ОСОБА_4 , але за участі коштів сім`ї третьої особи ОСОБА_3 . 
 
Постановою Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
 
Рішення Славутицького міського суду Київської області від 13 жовтня 2020 року скасовано та ухвалено нове судове рішення.
 
Позов ОСОБА_2 задоволено. Визначено, що частка, яка залишилася як спадок після смерті ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 у м. Славутич Київської області, складає 1/2 частку квартири АДРЕСА_1 , яка була набута у спільну сумісну власність на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна, посвідченого 19 квітня 2005 року приватним нотаріусом Славутицького міського нотаріального округу Київської області Хусалімовою Л. В., за реєстровим № 856, на ім`я ОСОБА_1 , зареєстрованого 30 травня 2005 року в Електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно у ВП «Бюро технічної інвентаризації» Комунального підприємства «Агентство з розвитку бізнесу у м. Славутич».
 
У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно відмовлено.
 
Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Спірна квартира придбана ОСОБА_1 під час перебування у шлюбі з ОСОБА_4 , тобто є спільною сумісною власністю подружжя, щопідтверджується заявою ОСОБА_4 від 19 квітня 2005 року про те, що він надає згоду ОСОБА_1 на купівлю квартири АДРЕСА_1 , у якій підтвердив, що йому роз`яснено зміст статей 60, 65 СК України. При цьому, у договорі купівлі-продажу не зазначено, що кошти, за які купується квартира є особистою власністю ОСОБА_1 . 
 
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 про визнання за нею права власності на частину квартири, апеляційний суд виходив з того, що посилаючись на те, що вона брала безпосередню участь у придбанні квартири та особисто сплатила 37 000,00 грн, отриманих від продажу належної їй квартири, а решту 37 000,00 грн сплатила ОСОБА_1 , ОСОБА_3 не довеле, що вона передавала кошти ОСОБА_1 , як в особисту власність, так і як подружжю в цілому. Будь-яких договорів щодо надання коштів між зазначеними особами не укладалося. Договір купівлі-продажу квартири оформлено на ОСОБА_1 , яка перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 ОСОБА_3 , стороною даного договору не була, довіреність ОСОБА_1 на придбання частки у спірній квартирі на її ім`я не видавала.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У жовтні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 
2021 року, у якій вона просила скасувати оскаржуване судове рішення та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на порушення апеляційним судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права.
 
Ухвалою Верховного Суду від 11 листопада 2021 року поновлено ОСОБА_1 строк на касаційне оскарження. Касаційну скаргу залишено без руху, надано заявнику строк до 02 грудня 2021 року, але який не може перевищувати десяти днів з дня вручення копії цієї ухвали, для подання касаційної скарги у новій редакції із належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження судового рішення, відповідно до вимог частини другої статті 389 та пункту 5 частини другої статті 392 ЦПК України.
 
Залишаючи без руху касаційну скаргу ОСОБА_1 , Верховний Суд роз`яснив їй положення частини другої статті 389 ЦПК України щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, частин першої та третьої статті 411 ЦПК України. 
 
У грудні 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
ОСОБА_1 у новій редакції.
 
Підставою касаційного оскарження постанови апеляційного суду заявник зазначає пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме суд апеляційної інстанції ухвалив судове рішення без урахування висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 05 жовтня 2020 року у справі 
№ 755/16464/20.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Касаційна скарга ОСОБА_1 не може бути прийнята до розгляду та підлягає поверненню із таких підстав.
 
Серед основних засад судочинства Конституцією України встановлено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
 
Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій.
 
Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
 
Відповідно до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
 
Відповідно до частини першої статті 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
 
Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.
 
Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх осіб перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.
 
Перевіряючи наведену заявником підставу для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, а саме неврахування судом апеляційної інстанції висновку Верховного Суду 
від 05 жовтня 2020 року у справі № 755/16464/20 Верховний Суд виходить з такого.
 
Так, пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України передбачено, що учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції. 
 
За змістом пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України підставою касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.
 
У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини другої статті 389 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.
 
Перевіряючи посилання заявника на неврахування апеляційним судом правового висновку викладеного у постанові Верховного Суду від 05 жовтня 2020 року у справі № 755/16464/20, Верховний Суд виходить з того, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 2 статті 389 ЦПК України, може мати місце за наявності таких складових: неоднакове застосування одних і тих самих норм матеріального права апеляційним судом у справі, в якій подано касаційну скаргу, та у постанові Верховного Суду, яка містить висновок щодо застосування цієї ж норми права у подібних правовідносинах; ухвалення різних за змістом судових рішень у справі, у якій подано касаційну скаргу, і у справі, в якій ухвалено постанову Верховного Суду; спірні питання виникли у подібних правовідносинах.
 
Подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також їх однакове матеріально-правове регулювання. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. 
 
Підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови. Саме лише посилання у постанові Верховного Суду на норму права не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.
 
Відповідно, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (не так, в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі, де мали місце подібні правовідносини.
 
Проаналізувавши висновки, що викладені у постанові Верховного Суду на яку посилався заявник у касаційній скарзі, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність правових підставі для відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 389 ЦПК України, оскільки наведена як приклад неоднакового застосування норм права постанова Верховного Суду, ухвалена за інших встановлених судами фактичних обставин справи.
 
Так, предметом спору у справі № 755/16464/20 були вимоги про поділ майна подружжя.
 
У зазначеній справі Верховний Суд вказав, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, чи з дати набрання рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності, тобто з моменту виникнення спору щодо майна (стаття 11 КпШС України, частина друга статті 72 СК України, частина перша статті 261 ЦК України).
 
Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 
2018 року у справі № 584/1319/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі 
№ 203/304/17 (провадження № 61-5400св19).
 
Водночас, у справі у якій подано касаційну скаргу предметом спору були вимоги  ОСОБА_2 про визначення розміру спадкової частки після смерті сина, яка про порушення свого права дізналася отримавши відповідь завідуючої Славутицької міської державної нотаріальної контори від 14 серпня 2019 року 
№ 570/02-14, згідно з якою їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки частка померлого ОСОБА_4 , яка належить йому в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , не визначена, роз`яснено ОСОБА_2 порядок вирішення зазначеного питання у судовому порядку.
 
З наведеного вбачається, що посилання заявника на помилкове неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду викладених у постанові від 05 жовтня 2021 року у справі № 755/16464/20 не знайшли свого підтвердження.
 
Інших підстав касаційного оскарження постанови Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року, визначених частиною другою статті 389 ЦПК України, касаційна скарга ОСОБА_1 не містить.
 
Пунктом 4 частини четвертої статті 393 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга не приймається до розгляду та повертається судом, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.
 
Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»), умови прийнятності касаційної скарги, відповідно до норм законодавства, можуть бути суворішими, ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у суді касаційної інстанції можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої інстанції, а потім судом апеляційної інстанції (рішення у справах: «Levages Prestations Servicesv. France» від 23 жовтня 1996 року, Reports 1996-V, p. 1544, § 45; «Brualla Gomez de la Torre v. Spain» від 19 грудня 1997 року).
 
Не усунення недоліків касаційної скарги, зазначених в ухвалі Верховного Суду 
від 11 листопада 2021 року, відповідно до частини третьої статті 185, частини другої статті 393 ЦПК України є підставою вважати її неподаною, а тому вона підлягає поверненню заявникові.
 
Повернення скарги не перешкоджає повторному зверненню, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для її повернення.
 
Керуючись статтями 3, 4, 5, 389, 393, ЦПК України, 
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 03 березня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визначення розміру спадкової частки, за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про визнання права власності на нерухоме майно, повернути заявнику.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подала касаційну скаргу. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Суддя                                                                                                Г. І. Усик