УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
13 грудня 2021 року
м. Київ
справа № 696/1137/20
провадження № 51-5703ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого                                   ОСОБА_1 ,
суддів                                                ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , 
розглянув касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої  ОСОБА_5 на вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року стосовно 
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 
яку засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 
ст. 191 Кримінального кодексу України (далі – КК).
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини 
За вироком Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року ОСОБА_5 визнано винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, і призначено їй покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій та обслуговуванням грошових коштів і матеріальних цінностей в установах, підприємствах, організаціях, на строк 1 рік.
Ухвалено строк відбування покарання обчислювати з моменту затримання ОСОБА_5 після набрання вироком законної сили.
Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За обставин, установлених судом та детально викладених у вироку 
суду першої інстанції,  ОСОБА_5 визнано винуватою і засуджено за 
те, що вона, будучи призначеною на посаду начальника відділення поштового зв`язку Лебедівка ЦВПЗ Кам`янка – 1 ЦПЗ № 6 Черкаської дирекції ПАТ «Укрпошта», будучи матеріально відповідальною особою наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками, у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи на робочому місці у Лебедівській ВПЗ Черкаської дирекції АТ «Укрпошта», за адресою: с. Лебедівка, вул. Центральна, 18, Кам`янського району, Черкаської області, використовуючи своє службове становище в особистих корисливих інтересах з метою протиправного і безоплатного вилучення чужого майна, яке знаходилося у її правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь, діючи умисно та усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій і бажаючи настання їх шкідливих наслідків, із каси даного відділення здійснила привласнення для власних потреб грошових коштів: 10 березня 2020 року – у сумі 33367,82 грн; у період з 20 по 30 квітня 2020 року – у сумі 20000 грн; у період з 20 березня по 31 травня 2020 року 
– у сумі 20000 грн; у період з 20 по 30 червня 2020 року – у сумі 3930,11 грн.
Таким чином ОСОБА_5 здійснила привласнення майна Черкаської дирекції АТ «Укрпошта», а саме грошових коштів на загальну суму 77297,93 грн.
Крім того, ОСОБА_5 , у невстановлений досудовим розслідуванням час, перебуваючи на робочому місці, використовуючи своє службове становище, з метою протиправного і безоплатного вилучення чужого майна, яке знаходилося у її правомірному володінні, з наміром в подальшому обернути його на свою користь та користь третіх осіб, здійснила розтрату товарно–матеріальних цінностей, що були передані їй для реалізації, а саме: у період з 10 по 17 березня 2020 року – знаків поштової оплати, маркованих конвертів і карток на суму 129,50 грн, періодичних друкованих видань на суму 354,30 грн, товарів для пошти на суму 50 коп, інших товарів реалізації на суму 4819,85 грн, всього на загальну суму 5304,15 грн; у період з 17 березня по 02 липня 2020 року – періодично друкованих видань на суму 92 грн, інших товарів реалізації на суму 6724,65 грн, всього на загальну суму 6816,65 грн.
Таким чином ОСОБА_5 здійснила розтрату майна Черкаської дирекції 
ПАТ «Укрпошта», а саме товарно–матеріальних цінностей, що були передані їй під реалізацію на загальну суму 12120,80 грн.
Вказані дії ОСОБА_5 кваліфіковано за ч. 2 ст. 191 КК як привласнення, розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем.
Черкаський апеляційний суд ухвалою від 10 листопада 2021 року вирок місцевого суду щодо  ОСОБА_5 залишив без змін. 
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу  
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 , не погоджуючись із судовими рішеннями з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати. Свої вимоги захисник мотивує тим, що суди неправильно кваліфікували дії  ОСОБА_5 за ст. 191 КК, яка не мала наміру привласнити та розтратити кошти ПАТ «Укрпошта». На думку захисника, дії підзахисної слід було кваліфікувати не за ст. 191 КК, а за ст. 367 цього Кодексу. Стверджує, що у вироку місцевого суду не повністю відображені показання свідка ОСОБА_6 , що також призвело до неправильної кваліфікації дій ОСОБА_5 . 
Крім того, піддає сумніву висновок судово-економічної експертизи від 24 вересня 2020 року. Також, стверджує, що сторона обвинувачення не отримала у потерпілої сторони докази надходження матеріальних цінностей, а надала лише матеріали ревізії. 
Мотиви Суду
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі – КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
За статтею 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим 
і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно 
з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
У свою чергу, положеннями ст. 94 КПК передбачено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, 
а сукупність зібраних доказів – з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, визнав доведеним привласнення та розтрату 
ОСОБА_5 чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, а саме скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК.
Так, суд першої інстанції установив, що доведеність винуватості ОСОБА_5 підтверджується сукупністю досліджених доказів. Зокрема, показаннями самої засудженої, яка свою винуватість в пред`явленому їй обвинуваченні визнала, однак від дачі показань відмовилася на підставі ст. 63 Конституції України. 
Крім того, місцевий суд обґрунтував доведеність винуватості ОСОБА_5 показаннями: 
- свідка ОСОБА_7 , яка повідомила, що в ході проведення ревізії у відділенні поштового зв`язку в с. Лебедівка з`ясувалось, що не вистачає товару більше ніж на 5000 грн, а коштів на 33000 грн. Зазначила, що ОСОБА_5 погодилася з тим, що товару не вистачає, а щодо готівки, пояснювала, що її обікрали під час того, як розносила пенсію, однак з цього приводу правоохоронних органів не зверталася;
- свідка ОСОБА_8 , яка у судовому засіданні показала, що працює заступником головного бухгалтера в ПАТ «Укрпошта». Брала участь в службовому розслідуванні щодо факту нестачі коштів у поштовому відділенні в с. Лебедівка, начальником якого була ОСОБА_5 . Вказала, що 17 березня 2020 року була проведена ревізія, де виявлена нестача в розмірі 38672 грн. З нестачею начальник відділення погодилася і почала її частково погашати. Сума непогашення складала 17000 грн. На цю суму був укладений договір короткострокової позики – сума боргу та 20 % нестачі. При звільненні ОСОБА_5 була виявлена нестача коштів на суму 
61702,76 грн, частину було відшкодовано з її заробітної плати. Також в жовтні 2020 року вона погасила нестачу в розмірі 72841,53 грн. ОСОБА_5 повністю розрахувалася з підприємством за завдану шкоду;
- свідка ОСОБА_6 , яка у судовому засіданні показала, що працювала разом із обвинуваченою. Також вказала, що вона брала собі на пошті продукти, а коли отримувала зарплату, то віддавала до 25 числа кожного місяця. На момент ревізії особисто у неї боргів на пошті не було. Коли брала продукти, то ОСОБА_5 записувала ці дані у свій зошит. Грошей в борг не брала, брала лише продукти;
- свідка ОСОБА_9 , яка розповіла, що на пошті брала різний товар на різну суму від 100 грн в борг, які повертала вчасно. У обвинуваченої був зошит, де та записувала борги, також вона попереджала, коли ревізія і вони віддавали борг;
-  свідка ОСОБА_10 , яка вказала, що брала продукти в борг у обвинуваченої на 
300-400 грн, отримувала пенсію та відразу повертала до 24 числа кожного місяця;
-  свідка ОСОБА_11 , яка зазначила, що отримувала в обвинуваченої пенсію. Також в приміщенні пошти брала в борг товари кожен місяць, але на суму більше ніж пенсія не брала, розраховувалася відразу ж після отримання пенсії, кошти не позичала. Вказала, що у обвинуваченої був зошит у який вона писала борги, а після оплати викреслювала з зошита; 
- свідка ОСОБА_12 , яка у судовому засіданні показала, що була підлеглою обвинуваченої. Зазначила, що товари в борг даються людям, а коли отримують пенсії, то борг віддають. Коли в неї були боржники і не віддавали кошти, то вона клала свої кошти, які їй потім повертали; 
- свідка ОСОБА_13 , який зазначив, що займався проведенням службового розслідування стосовно обвинуваченої щодо привласнення коштів. Вказав, що йому відомо, що обвинувачена привласнила грошові кошти, цей факт був встановлений службовим розслідуванням і ОСОБА_5 це визнала. ОСОБА_5 дуже просила надати час для того, щоб повернути кошти, однак вчасно їх не повернувши, матеріали за результатами службового розслідування були направлені до поліції. Вказав, що ОСОБА_5 виконувала обов`язки листоноші та начальника відділення. Також у приміщенні відділення знаходиться сейф, у якому зберігаються кошти, але не було встановлено, що хтось ще мав доступ до нього. Пам`ятає, що ОСОБА_5 надавала письмові пояснення і обіцяла, що привласнені кошти поверне;  
- свідка ОСОБА_14 , яка у судовому засіданні показала, що вона проводила внутрішню перевірку у відділенні поштового зв`язку у с. Лебедівка за 2020 рік, за півріччя. Вперше було встановлено недостачу близько 30000 грн, а вдруге – близько 60000 грн. У ОСОБА_5 була відсутня готівка і товар. Пояснень чому виникла недостача засуджена їй не надавала.
Крім того, згідно з наказами Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» Черкаська дирекція від 31 жовтня 2016 року № 6468-к та 25 листопада 2016 року № 6986-к ОСОБА_5 прийнято на роботу начальником відділення зв`язку поштового ПЗ Лебедівка УВПЗ Кам`янка УПЗ №6. Надалі у зв`язку з кадровими змінами в цьому відділенні, ОСОБА_5 зараховано в штат на посаду начальника відділення поштового зв`язку з 27 листопада 2016 року постійно. Крім того, відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність від 02 січня 2019 року ОСОБА_5 зобов`язалася, зокрема, дбайливо ставитися до переданих їй для зберігання або інших цілей грошових коштів, матеріальних цінностей підприємства та вживати заходів щодо запобігання збитку. За посадовою інструкцією начальник відділення поштового зв`язку є матеріально відповідальною особою, наділеною адміністративно-господарськими та організаційно-розпорядчими функціями. 
Тобто, вчиняючи інкриміновані  ОСОБА_5 дії, вона використовувала свої службові повноваження. При цьому, як убачається зі змісту вироку місцевого суду, вчинення інкримінованих засудженій дій щодо привласнення та розтрати майна установи було можливе саме завдяки заняттю посади начальника відділення зв`язку поштового ПЗ Лебедівка УВПЗ Кам`янка УПЗ №6.
Таким чином, у вироку суду в повній відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК 
наведено докази, на яких ґрунтується висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 , які суд дослідив та оцінив із дотриманням положень ст. 94 КПК. 
Апеляційний розгляд згідно з ч. 1 ст. 405 КПК здійснюється за правилами судового розгляду в суді першої інстанції з урахуванням особливостей, передбачених главою 31 КПК.
Суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. 
Ухвала апеляційного суду – це рішення вищого суду стосовно законності та обґрунтованості вироку, ухвали, що перевіряються в апеляційному порядку. Вона повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною, обґрунтованою і вмотивованою.
За статтею 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційних скаргах та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Відповідно до ч. 2 цієї статті при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
Вказаних вимог закону суд апеляційної інстанції під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався.
Апеляційний суд розглянув кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 та дійшов висновку, що доводи, наведені в апеляційній скарзі є безпідставними і не підлягають задоволенню, а тому вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_5 залишив без змін. 
Надавши оцінку дослідженим місцевим судом доказам, суд апеляційної інстанції установив, що висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості 
ОСОБА_5 у вчиненні за вказаних у вироку обставин кримінального правопорушення відповідають фактичним обставинам і підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, наданими стороною обвинувачення, які судом всебічно і повно досліджено, правильно оцінено та, на думку колегії суддів, стороною захисту не спростовано. 
Колегія суддів апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження в межах поданої апеляційної скарги, зазначила, що сукупністю доказів спростовується твердження захисника про те, що в діях його підзахисної відсутні ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 191 КК, а її дії в цій частині повинні бути кваліфіковані за ч. 1 ст. 367 КК. Апеляційний суд зазначив, що ці доводи є безпідставними, не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та спростовуються доказами, покладеними в основу обвинувачення визнаного судом доведеним.
Також колегія суддів апеляційного суду дала належну оцінку доводам захисника, наведеним і в касаційній скарзі, про не зазначення потерпілих осіб, які не отримали виплат, та правильно визнала їх необґрунтованими, оскільки потерпілою особою визнано АТ «Укрпошта» Черкаська дирекція. ОСОБА_5 заволоділа та розтратила майно саме Черкаської дирекції АТ «Укрпошта», яке їй було ввірено, як матеріально відповідальній особі, яка наділена організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими обов`язками.
З такими висновками погоджується і колегія суддів касаційного суду.
З викладеного вбачається, що доводи в апеляційній скарзі захисника належним чином перевірено, на них суд надав змістовні відповіді. Апеляційний розгляд справи проведено в межах поданих апеляційних скарг із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
В оскаржених судових рішеннях проаналізовано та оцінено всі розглянуті 
в судовому засіданні докази у їх сукупності. 
На переконання колегії суддів, дії засудженої ОСОБА_5 суд правильно кваліфікував за ч. 2 ст. 191 КК як привласнення та розтрата чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. Ставити під сумнів юридичну оцінку злочинних дій  ОСОБА_5 колегія суддів підстав не має.
Суд погоджується із зазначеними висновками судів першої та апеляційної інстанцій.
З огляду на викладене неспроможними є доводи касаційної скарги захисника про те, що ОСОБА_5 не мала умислу привласнити та розтратити майно відділення пошти.
Крім того, судами першої та апеляційної інстанцій в сукупності з іншими доказами надано належну оцінку фактичним даним, що містяться у висновку судово-економічної експертизи, які сумніву не викликають. Захисник в касаційній скарзі не наводить переконливих доводів, які б ставили під сумнів достовірність фактичних даних, отриманих за результатами проведення цієї експертизи. 
Доводи захисника щодо показань свідка ОСОБА_6 також є неспроможними. 
Так, судом враховано показання ОСОБА_6 , яка заперечувала будь-яке відношення до розтрати майна, логічно пояснила характер стосунків з 
ОСОБА_5 , зокрема, щодо отримання у відділенні пошти в борг продуктів. Крім того, засуджена як під час судового, так і апеляційного розгляду не надала будь-яких фактичних даних, які б свідчили про розтрату ОСОБА_6 матеріальних цінностей. 
При цьому, колегія суддів врахувала ту обставину, що ОСОБА_5 в суді першої інстанції в присутності захисника від будь-яких пояснень відмовилась, тобто не представила іншої версії подій пред`явленого обвинувачення за ч. 2 ст. 191 КК, при цьому визнала винуватість повністю та відшкодувала збитки.
Що стосується призначеного  ОСОБА_5 покарання, на думку колегії суддів, воно є справедливим.
Відповідно до статей 414, 438 КПК скасування судового рішення з підстави невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого можливе лише за умови, якщо таке покарання за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Крім того, як видно із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, 
а й домірністю, яка є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації, покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих судових рішень, 
не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання 
 ОСОБА_5 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад.
Так, місцевий суд, призначаючи покарання засудженій, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відносяться до категорії нетяжкого корупційного злочину, особу винуватої, яка офіційно не працює, за місцем проживання характеризується позитивно, не перебуває на обліку у нарколога та психіатра. На утриманні має неповнолітніх дітей 2004 та 2010 року народження, шкоду відшкодувала в повному обсязі. Також суд врахував обставину, що пом`якшує покарання – щире каяття та відсутність обставин, що його обтяжують. Крім того, враховано висновок органу пробації.
З урахуванням установлених обставин місцевий суд дійшов висновку, що 
 ОСОБА_5 має бути призначено покарання у межах санкції ч. 2 ст. 191 КК 
у виді позбавлення волі. 
При цьому місцевий суд обґрунтовано зазначив, що більш м`яке покарання у виді обмеження волі не може бути призначене ОСОБА_5 , так як в силу ч. 3 ст. 61 КК, обмеження волі не застосовується до жінок, які мають дітей віком до 14 років. Підстави до застосування положень статей 69, 75 КК при призначенні покарання не встановлені, в зв`язку тим, що злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК належить до корупційних.
Крім того, оскільки  ОСОБА_5 вчинила злочини, передбачений ч. 2 ст. 191 
КК, що пов`язаний з посадою, яку вона обіймала, суд першої інстанції обґрунтовано ухвалив рішення щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій та обслуговуванням грошових коштів і матеріальних цінностей в установах, підприємствах, організаціях на строк 1 рік.
Колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано погодилася з місцевим судом щодо призначеного ОСОБА_5 покарання, зазначивши, що з огляду на положення ст. 45 КК злочин, передбачений ч. 2 ст. 191 КК, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винуватою, належить до корупційних кримінальних правопорушень, що унеможливлює застосування статей 69 та 75 КК при призначенні покарання, з чим погоджується Верховний Суд.
Правових підстав вважати таке покарання за наявних у справі матеріалів явно несправедливим унаслідок суворості немає, а тому колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_5 покарання відповідає загальним засадам, визначеним статтями 50, 65 КК.
Вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року та ухвала Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 рокувідповідають вимогам статей 84, 94, 370, 374, 404, 412—415, 419 КПК, є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли 
би бути безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, 
а також невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженої, колегією суддів не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги захисника відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженої ОСОБА_5  на вирок Кам`янського районного суду Черкаської області від 15 липня 2021 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 10 листопада 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: 
 
ОСОБА_1                                              ОСОБА_2                                            ОСОБА_3